\NormalFont\ShortTitle{ORDSPROGENE}

{\MT ORDSPROGENE


\par }\ChapOne{1}{\PP \VerseOne{1}*Ordsprog af Salomo, Davids Søn, Israels Konge. $\{$ [*Bortset fra enkelte Vers indeholder Kap. 1-9 ikke egentlige Ordsprog, men som Indledning til Ordsprogene Opfordringer til at søge Visdom.] $\}$

\VS{2}Af dem skal man lære Visdom forstandig Tale,

\VS{3}tage mod Tugt, som gør klog, mod Retfærdighed, Ret og Retsind;

\VS{4}de skal give tankeløse Klogskab, ungdommen Kundskab og Kløgt;

\VS{5}den vise høre og øge sin Viden, den forstandige vinde sig Levekunst;

\VS{6}de skal lære at tyde Ordsprog og Billeder, de vises Ord og Gåder.

\VS{7}HERRENS Frygt er Kundskabs begyndelse, Dårer ringeagter Visdom og Tugt.

\VS{8}Hør, min Søn, på din Faders Tugt, opgiv ikke din Moders Belæring.

\VS{9}thi begge er en yndig Krans til dit Hoved og Kæder til din Hals.

\VS{10}Min Søn, sig nej, når Syndere lokker!

\VS{11}Siger de: “Kom med, lad os lure på den fromme, lægge Baghold for sagesløs, skyldfri Mand!

\VS{12}Som Dødsriget sluger vi dem levende, med Hud og Hår, som for de i Graven.

\VS{13}Vi vinder os Gods og Guld, vi fylder vore Huse med Rov.

\VS{14}Gør fælles Sag med os; vi har alle fælles Pung!”

\VS{15}- min Søn, gå da ikke med dem, hold din Fod fra deres Sti;

\VS{16}thi deres Fødder løber efter ondt, de haster for at udgyde Blod.

\VS{17}Thi det er unyttigt at udspænde Garnet for alle Fugles Øjne;

\VS{18}de lurer på eget Blod, lægger Baghold for eget Liv.

\VS{19}Så går det enhver, der attrår Rov, det tager sin Herres Liv.

\VS{20}Visdommen råber på Gaden, på Torvene løfter den Røsten;

\VS{21}oppe på Murene kalder den, tager til Orde i Byen ved Portindgangene:

\VS{22}Hvor længe vil I tankeløse elske Tankeløshed, Spotterne finde deres Glæde i Spot og Dårerne hade kundskab?

\VS{23}Vend eder til min Revselse! Se, jeg lader min Ånd udvælde for eder, jeg kundgør eder mine Ord:

\VS{24}Fordi jeg råbte og I stod imod, jeg vinked og ingen ænsed det,

\VS{25}men I lod hånt om alt mit Råd og tog ikke min Revselse til jer,

\VS{26}derfor ler jeg ved eders Ulykke, spotter, når det, I frygter, kommer,

\VS{27}når det, I frygter, kommer som Uvejr, når eders Ulykke kommer som Storm, når Trængsel og Nød kommer over jer.

\VS{28}Da svarer jeg ej, når de kalder, de søger mig uden at finde,

\VS{29}fordi de hadede Kundskab og ikke valgte HERRENS Frygt;

\VS{30}mit Råd tog de ikke til sig, men lod hånt om al min Revselse.

\VS{31}Frugt af deres Færd skal de nyde og mættes med egne Råd;

\VS{32}thi tankeløses Egensind bliver deres Død, Tåbers Sorgløshed bliver deres Undergang;

\VS{33}men den, der adlyder mig, bor trygt, sikret mod Ulykkens Rædsel.



\par }\Chap{2}{\PP \VerseOne{1}Min Søn, når du tager imod mine ord og gemmer mine Pålæg hos dig,

\VS{2}idet du låner Visdom Øre og bøjer dit Hjerte til Indsigt,

\VS{3}ja, kalder du på Forstanden og løfter din Røst efter Indsigt,

\VS{4}søger du den som Sølv og leder den op som Skatte,

\VS{5}da nemmer du HERRENS Frygt og vinder dig Kundskab om Gud.

\VS{6}Thi HERREN, han giver Visdom, fra hans Mund kommer Kundskab og Indsigt.

\VS{7}Til retsindige gemmer han Lykke, han er Skjold for alle med lydefri Vandel,

\VS{8}idet han værner Rettens Stier og vogter sine frommes Vej.

\VS{9}Da nemmer du Retfærd, Ret og Retsind, hvert et Spor, som er godt.

\VS{10}Thi Visdom kommer i dit Hjerte, og Kundskab er liflig for din Sjæl;

\VS{11}Kløgt skal våge over dig, Indsigt være din Vogter -

\VS{12}idet den frier dig fra den ondes Vej, fra Folk, hvis Ord kun er vrange,

\VS{13}som går fra de lige Stier for at vandre på Mørkets Veje.

\VS{14}som glæder sig ved at gøre ondt og jubler over vrangt og ondt,

\VS{15}de, som går krogede Stier og følger bugtede Spor -

\VS{16}idet den frier dig fra Andenmands Hustru, fra fremmed Kvinde* med sleske Ord, $\{$ [*dvs. en andens Hustru.] $\}$

\VS{17}der sviger sin Ungdoms Ven og glemmer sin Guds Pagt;

\VS{18}thi en Grav til Døden er hendes Hus, til Skyggerne fører hendes Spor;

\VS{19}tilbage vender ingen, som går ind til hende, de når ej Livets Stier -

\VS{20}at du må vandre de godes Vej og holde dig til de retfærdiges Stier;

\VS{21}thi retsindige skal bo i Landet, lydefri levnes deri,

\VS{22}men gudløse ryddes af Landet, troløse rykkes derfra.



\par }\Chap{3}{\PP \VerseOne{1}Min Søn, glem ikke, hvad jeg har lært dig, dit hjerte tage vare på mine bud!

\VS{2}Thi en Række af Dage og Leveår og Lykke bringer de dig.

\VS{3}Godhed og Troskab vige ej fra dig, bind dem som Bånd om din Hals, skriv dem på dit Hjertes Tavle!

\VS{4}Så finder du Nåde og Yndest i Guds og Menneskers Øjne.

\VS{5}Stol på HERREN af hele dit Hjerte, men forlad dig ikke på din Forstand;

\VS{6}hav ham i Tanke på alle dine Veje, så jævner han dine Stier.

\VS{7}Hold ikke dig selv for viis, frygt HERREN og vig fra det onde;

\VS{8}så får du Helse for Legemet, Lindring for dine Ledemod.

\VS{9}Ær med din Velstand HERREN med Førstegrøden af al din Avl;

\VS{10}da fyldes dine Lader med Korn, dine Perser svømmer over af Most.

\VS{11}Min Søn, lad ej hånt om HERRENS Tugt, vær ikke ked af hans Revselse;

\VS{12}HERREN revser den, han elsker, han straffer den Søn, han har kær.

\VS{13}Lykkelig den, der har opnået Visdom, den, der vinder sig Indsigt;

\VS{14}thi den er bedre at købe end Sølv, bedre at vinde end Guld;

\VS{15}den er mere værd end Perler, ingen Klenodier opvejer den;

\VS{16}en Række af Dage er i dens højre, i dens venstre Rigdom og Ære;

\VS{17}dens Veje er liflige Veje, og alle dens Stier er Lykke;

\VS{18}den er et Livets Træ for dem, der griber den, lykkelig den, som holder den fast!

\VS{19}HERREN grundlagde Jorden med Visdom, grundfæsted Himlen med Indsigt;

\VS{20}ved hans Kundskab brød Strømmene frem, lader Skyerne Dug dryppe ned.

\VS{21}Min Søn, tag Vare på Snilde og Kløgt, de slippe dig ikke af Syne;

\VS{22}så bliver de Liv for din Sjæl og et yndigt Smykke til din Hals.

\VS{23}Da vandrer du trygt din Vej, støder ikke imod med din Fod;

\VS{24}sætter du dig, skal du ikke skræmmes, lægger du dig, skal din Søvn vorde sød;

\VS{25}du skal ikke frygte uventet Rædsel, Uvejret, når det kommer over gudløse;

\VS{26}thi HERREN skal være din Tillid, han vogter din Fod, så den ikke hildes.

\VS{27}Nægt ikke den trængende Hjælp, når det står i din Magt at hjælpe;

\VS{28}sig ej til din Næste: “Gå og kom igen, jeg vil give i Morgen!” - såfremt du har det.

\VS{29}Tænk ikke på ondt mod din Næste, når han tillidsfuldt bor i din Nærhed.

\VS{30}Yp ikke Trætte med sagesløs Mand, når han ikke har voldet dig Men.

\VS{31}Misund ikke en Voldsmand, græm dig aldrig over hans Veje;

\VS{32}thi den falske er HERREN en Gru; mod retsindig er han fortrolig;

\VS{33}i den gudløses Hus er HERRENS Forbandelse, men retfærdiges Bolig velsigner han.

\VS{34}Over for Spottere bruger han Spot, men ydmyge giver han Nåde.

\VS{35}De vise får Ære til Arv, men Tåber høster kun Skam.



\par }\Chap{4}{\PP \VerseOne{1}Hør, I sønner, på en Faders lyt til for at vinde Forstand;

\VS{2}thi gavnlig Viden giver jeg jer, slip ej hvad jeg har lært jer.

\VS{3}Da jeg var min Faders Dreng, min Moders Kælebarn og eneste,

\VS{4}lærte han mig og sagde: Lad dit Hjerte gribe om mine Ord, vogt mine Bud, så skal du leve;

\VS{5}køb Visdom, køb Forstand, du glemme det ikke, vend dig ej bort fra min Munds Ord;

\VS{6}slip den ikke, så vil den vogte dig, elsk den, så vil den værne dig!

\VS{7}Køb Visdom for det bedste, du ejer, køb Forstand for alt, hvad du har;

\VS{8}hold den højt, så bringer den dig højt til Vejrs, den bringer dig Ære, når du favner den;

\VS{9}den sætter en yndig Krans på dit Hoved; den rækker dig en dejlig Krone.

\VS{10}Hør, min Søn, tag imod mine Ord, så bliver dine Leveår mange.

\VS{11}Jeg viser dig Visdommens Vej, leder dig ad Rettens Spor;

\VS{12}når du går, skal din Gang ej hæmmes, og løber du, snubler du ikke;

\VS{13}hold fast ved Tugt, lad den ikke fare, tag Vare på den, thi den er dit Liv.

\VS{14}Kom ikke på gudløses Sti, skrid ej frem ad de ondes Vej.

\VS{15}sky den og følg den ikke, vig fra den, gå udenom;

\VS{16}thi de sover ikke, når de ikke har syndet, og Søvnen flyr dem, når de ej har bragt Fald.

\VS{17}Thi de æder Gudløsheds Brød og drikker Urettens Vin.

\VS{18}[19] Gudløses Vej er som Mørket, de skønner ej, hvad de snubler over,

\VS{19}[18]* men retfærdiges Sti er som strålende Lys, der vokser i Glans til højlys Dag: $\{$ [*V. 18 og 19 er ombyttet for Meningens skyld.] $\}$

\VS{20}Mærk dig, min Søn, mine Ord, bøj Øret til, hvad jeg siger;

\VS{21}det slippe dig ikke af Syne, du vogte det dybt i dit Hjerte;

\VS{22}thi det er Liv for dem, der finder det, Helse for alt deres Kød.

\VS{23}Vogt dit Hjerte mer end alt andet, thi derfra udspringer Livet.

\VS{24}Hold dig fra Svig med din Mund, lad Læbernes Falskhed være dig fjern.

\VS{25}Lad dine Øjne se lige ud, dit Blik skue lige frem;

\VS{26}gå ad det lige Spor, lad alle dine Veje sigte mod Målet;

\VS{27}bøj hverken til højre eller venstre, lad Foden vige fra ondt!



\par }\Chap{5}{\PP \VerseOne{1}Mærk dig, min Søn, min Visdom, bøj til min Indsigt dit Øre,

\VS{2}at Kløgt må våge øver dig, Læbernes kundskab vare på dig.

\VS{3}Thi af Honning drypper den Fremmedes* Læber, glattere end Olie er hendes Gane; $\{$ [*se til Ordsp. 2, 16.] $\}$

\VS{4}men til sidst er hun besk som Malurt, hvas som tveægget Sværd;

\VS{5}hendes Fødder styrer nedad mod Døden, til Dødsriget stunder hendes Fjed;

\VS{6}hun følger ej Livets Vej, hendes Spor er bugtet, hun ved det ikke.

\VS{7}Hør mig da nu, min Søn, vig ikke fra min Munds Ord!

\VS{8}Lad din Vej være langt fra hende, kom ej hendes Husdør nær,

\VS{9}at du ikke må give andre din Ære, en grusom Mand dine År*. $\{$ [*dvs. dit Liv.] $\}$

\VS{10}at ikke dit Gods skal mætte fremmede, din Vinding ende i Andenmands Hus,

\VS{11}så du gribes af Anger til sidst, når dit Kød og Huld svinder hen,

\VS{12}og du siger: “Ak, at jeg hadede Tugt, at mit Hjerte lod hånt om Revselse,

\VS{13}så jeg ikke lød mine Læreres Røst, ej bøjed mit Øre til dem, som lærte mig!

\VS{14}Nær var jeg kommet i alskens Ulykke midt i Forsamling og Menighed!”

\VS{15}Drik Vand af din egen Cisterne og rindende Vand af din Brønd;

\VS{16}lad ej dine Kilder flyde på Gaden, ej dine Bække på Torvene!

\VS{17}Dig skal de tilhøre, dig alene, ingen fremmed ved Siden af dig!

\VS{18}Velsignet være dit Væld, og glæd dig ved din Ungdoms Hustru,

\VS{19}den elskelige Hind, den yndige Gazelle; hendes Elskov fryde dig stedse, berus dig altid i hendes Kærlighed!

\VS{20}Hvi beruser du dig, min Søn, i en fremmed og tager en andens Hustru i Favn?

\VS{21}Thi for HERRENS Øjne er Menneskets Veje, grant følger han alle dets Spor;

\VS{22}den gudløse fanges af egen Brøde og holdes fast i Syndens Reb;

\VS{23}han dør af Mangel på Tugt, går til ved sin store Dårskab.



\par }\Chap{6}{\PP \VerseOne{1}Min Søn: har du borget for din næste og givet en anden Håndslag,

\VS{2}er du fanget ved dine Læber og bundet ved Mundens Ord,

\VS{3}gør så dette, min Søn, og red dig, nu du er kommet i Næstens Hånd: Gå hen uden Tøven, træng ind på din Næste;

\VS{4}und ikke dine Øjne Søvn, ej heller dine Øjenlåg Hvile,

\VS{5}red dig som en Gazelle af Snaren, som en Fugl af Fuglefængerens Hånd.

\VS{6}Gå hen til Myren, du lade, se dens Færd og bliv viis.

\VS{7}Skønt uden Fyrste, Foged og Styrer,

\VS{8}sørger den dog om Sommeren for Æde og sanker sin Føde i Høst.

\VS{9}Hvor længe vil du ligge, du lade, når står du op af din Søvn?

\VS{10}Lidt Søvn endnu, lidt Blund, lidt Hvile med samlagte Hænder:

\VS{11}som en Stimand kommer da Fattigdom over dig, Trang som en skjoldvæbnet Mand.

\VS{12}En Nidding, en ussel Mand er den, som vandrer med Falskhed i Munden,

\VS{13}som blinker med Øjet*, skraber med Foden og giver Tegn med Fingrene, $\{$ [*Tegn på Hån eller Ondsindethed.] $\}$

\VS{14}som smeder Rænker i Hjertet og altid kun ypper Kiv;

\VS{15}derfor kommer hans Undergang brat, han knuses på Stedet, kan ikke læges.

\VS{16}Seks Ting hader HERREN, syv er hans Sjæl en Gru:

\VS{17}Stolte Øjne, Løgnetunge, Hænder, der udgyder uskyldigt Blod,

\VS{18}et Hjerte, der udtænker onde Råd, Fødder, der haster og iler til ondt,

\VS{19}falsk Vidne, der farer med Løgn, og den, som sætter Splid mellem Brødre.

\VS{20}Min Søn, tag Vare på din Faders Bud, opgiv ikke din Moders Belæring,

\VS{21}bind dem altid på dit Hjerte, knyt dem fast om din Hals;

\VS{22}på din Vandring lede den* dig, på dit Leje vogte den dig, den tale dig til, når du vågner; $\{$ [*sandsynligvis Visdommen.] $\}$

\VS{23}thi Budet er en Lygte, Læren Lys, og Tugtens Revselse Livets Vej

\VS{24}for at vogte dig for Andenmands Hustru, for fremmed Kvindes* sleske Tunge! $\{$ [se til Ordspr. 2, 16; 7, 5.] $\}$

\VS{25}Attrå ej i dit Hjerte hendes Skønhed, hendes Blik besnære dig ej!

\VS{26}Thi en Skøge får man blot for et Brød, men Andenmands Hustru fanger dyrebar Sjæl.

\VS{27}Kan nogen bære Ild i sin Brystfold, uden at Klæderne brænder?

\VS{28}Kan man vandre på glødende Kul, uden at Fødderne svides?

\VS{29}Så er det at gå ind til sin Næstes Hustru; ingen, der rører hende, slipper for Straf.

\VS{30}Ringeagter man ikke Tyven, når han stjæler for at stille sin Sult?

\VS{31}Om han gribes, må han syvfold bøde og afgive alt sit Huses Gods.

\VS{32}Afsindig er den, der boler med hende, kun en Selvmorder handler så;

\VS{33}han opnår Hug og Skændsel, og aldrig udslettes hans Skam.

\VS{34}Thi Skinsyge vækker Mandens Vrede, han skåner ikke på Hævnens Dag;

\VS{35}ingen Bøde tager han god; store Tilbud rører ham ikke.



\par }\Chap{7}{\PP \VerseOne{1}Min Søn, vogt dig mine Ord, mine bud må du gemme hos dig;

\VS{2}vogt mine bud, så skal du leve, som din Øjesten vogte du, hvad jeg har lært dig;

\VS{3}bind dem om dine Fingre, skriv dem på dit Hjertes Tavle,

\VS{4}sig til Visdommen: “Du er min Søster!” og kald Forstanden Veninde,

\VS{5}at den må vogte dig for Andenmands Hustru, en fremmed Kvinde* med sleske Ord. $\{$ [*se til Ordsp. 2, 16; 6, 24.] $\}$

\VS{6}Thi fra mit Vindue skued jeg ud, jeg kigged igennem mit Gitter;

\VS{7}og blandt de tankeløse så jeg en Yngling, en uden Vid blev jeg var blandt de unge;

\VS{8}han gik på Gaden tæt ved et Hjørne, skred frem på Vej til hendes Hus

\VS{9}i Skumringen henimod Aften, da Nat og Mørke brød frem.

\VS{10}Og se, da møder Kvinden ham i Skøgedragt, underfundig i Hjertet;

\VS{11}løssluppen, ustyrlig er hun, hjemme fandt hendes Fødder ej Ro;

\VS{12}snart på Gader, snart på Torve, ved hvert et Hjørne lurer hun;

\VS{13}hun griber i ham og kysser ham og siger med frække Miner;

\VS{14}“Jeg er et Takoffer skyldig og indfrier mit Løfte i Dag,

\VS{15}gik derfor ud for at møde dig, søge dig, og nu har jeg fundet dig!

\VS{16}Jeg har redt mit Leje med Tæpper, med broget ægyptisk Lærred,

\VS{17}jeg har stænket min Seng med Myrra, med Aloe og med Kanelbark;

\VS{18}kom, lad os svælge til Daggry i Vellyst, beruse os i Elskovs Lyst!

\VS{19}Thi Manden er ikke hjemme, på Langfærd er han draget;

\VS{20}Pengepungen tog han med, ved Fuldmåne kommer han hjem!”

\VS{21}Hun lokked ham med mange fagre Ord, forførte ham med sleske Læber;

\VS{22}tankeløst følger han hende som en Tyr, der føres til Slagtning, som en Hjort, der løber i Nettet,

\VS{23}til en Pil gennemborer dens Lever, som en Fugl, der falder i Snaren, uden at vide, det gælder dens Liv.

\VS{24}Hør mig da nu, min Søn, og lyt til min Munds Ord!

\VS{25}Ej bøje du Hjertet til hendes Veje, far ikke vild på hendes Stier;

\VS{26}thi mange ligger slagne, hvem hun har fældet, og stor er Hoben, som hun slog ihjel.

\VS{27}Hendes Hus er Dødsrigets Veje, som fører til Dødens Kamre.



\par }\Chap{8}{\PP \VerseOne{1}Mon ikke Visdommen kalder, løfter Indsigten ikke sin røst?

\VS{2}Oppe på Høje ved Vejen, ved Korsveje træder den frem;

\VS{3}ved Porte, ved Byens Udgang, ved Dørenes Indgang råber den:

\VS{4}Jeg kalder på eder, I Mænd, løfter min Røst til Menneskens Børn.

\VS{5}I tankeløse, vind jer dog Klogskab, I Tåber, så få dog Forstand!

\VS{6}Hør, thi jeg fører ædel Tale, åbner mine Læber med retvise Ord;

\VS{7}ja, Sandhed taler min Gane, gudløse Læber er mig en Gru.

\VS{8}Rette er alle Ord af min Mund, intet er falskt eller vrangt;

\VS{9}de er alle ligetil for den kloge, retvise for dem der vandt Indsigt.

\VS{10}Tag ved Lære, tag ikke mod Sølv, tag mod Kundskab fremfor udsøgt Guld;

\VS{11}thi Visdom er bedre end Perler, ingen Skatte opvejer den.

\VS{12}Jeg, Visdom, er Klogskabs Nabo og råder over Kundskab og Kløgt.

\VS{13}HERRENS Frygt er Had til det onde. Jeg hader Hovmod og Stolthed, den onde Vej og den falske Mund.

\VS{14}Jeg ejer Råd og Visdom, jeg har Forstand, jeg har Styrke.

\VS{15}Ved mig kan Konger styre og Styresmænd give retfærdige Love;

\VS{16}ved mig kan Fyrster råde og Stormænd dømme Jorden.

\VS{17}Jeg elsker dem, der elsker mig, og de, der søger mig, finder mig.

\VS{18}Hos mig er der Rigdom og Ære, ældgammelt Gods og Retfærd.

\VS{19}Min Frugt er bedre end Guld og Malme, min Afgrøde bedre end kosteligt Sølv.

\VS{20}Jeg vandrer på Retfærds Vej. midt hen ad Rettens Stier

\VS{21}for at tildele dem, der elsker mig, Gods og fylde deres Forrådshuse.

\VS{22}Mig skabte HERREN først blandt sine Værker, i Urtid, førend han skabte andet;

\VS{23}jeg blev frembragt i Evigheden, i Begyndelsen, i Jordens tidligste Tider;

\VS{24}jeg fødtes, før Verdensdybet var til, før Kilderne, Vandenes Væld, var til;

\VS{25}førend Bjergene sænkedes, før Højene fødtes jeg,

\VS{26}førend han skabte Jord og Marker, det første af Jordsmonnets Støv.

\VS{27}Da han grundfæsted Himlen, var jeg hos ham, da han satte Hvælv over Verdensdybet.

\VS{28}Da han fæstede Skyerne oventil og gav Verdensdybets Kilder deres faste Sted,

\VS{29}da han satte Havet en Grænse, at Vandene ej skulde bryde hans Lov, da han lagde Jordens Grundvold,

\VS{30}da var jeg Fosterbarn hos ham, hans Glæde Dag efter Dag; for hans Åsyn leged jeg altid,

\VS{31}leged på hans vide Jord og havde min Glæde af Menneskens Børn.

\VS{32}Og nu, I Sønner, hør mig! Vel den, der vogter på mine Veje!

\VS{33}Hør på Tugt og bliv vise, lad ikke hånt derom!

\VS{34}Lykkelig den, der hører på mig, så han daglig våger ved mine Døre og vogter på mine Dørstolper.

\VS{35}Thi den, der finder mig; finder Liv og opnår Yndest hos HERREN;

\VS{36}men den, som mister mig, skader sig selv; enhver, som hader mig, elsker Døden.



\par }\Chap{9}{\PP \VerseOne{1}Visdommen bygged sig Hus, rejste sig støtter syv,

\VS{2}slagted sit Kvæg og blanded sin Vin, hun har også dækket sit Bord;

\VS{3}hun har sendt sine Terner ud, byder ind på Byens højeste Steder:

\VS{4}Hvo som er tankeløs, han komme hid, jeg taler til dem, som er uden Vid:

\VS{5}Kom og smag mit Brød og drik den Vin, jeg har blandet!

\VS{6}Lad Tankeløshed fare, så skal I leve, skrid frem ad Forstandens Vej! -

\VS{7}Tugter man en Spotter, henter man sig Hån; revser man en gudløs, høster man Skam;

\VS{8}revs ikke en Spotter, at han ikke skal hade dig, revs den vise, så elsker han dig;

\VS{9}giv til den vise, så bliver han visere, lær den retfærdige, så øges hans Viden.

\VS{10}HERRENS Frygt er Visdoms Grundlag, at kende den HELLIGE, det er Forstand. -

\VS{11}Thi mange bliver ved mig dine Dage, dine Livsårs Tal skal øges.

\VS{12}Er du viis, er det til Gavn for dig selv; spotter du, bærer du ene Følgen!

\VS{13}Dårskaben, hun slår sig løs og lokker og kender ikke til Skam;

\VS{14}hun sidder ved sit Huses indgang, troner på Byens Høje

\VS{15}og byder dem ind, der kommer forbi, vandrende ad deres slagne Vej:

\VS{16}Hvo som er tankeløs, han komme hid, jeg taler til dem, som er uden Vid:

\VS{17}Stjålen Drik er sød, lønligt Brød er lækkert!

\VS{18}Han ved ej, at Skyggerne* dvæler der, hendes Gæster er i Dødsrigets Dyb. $\{$ [*dvs. de Døde.] $\}$



\par }\Chap{10}{\PP \VerseOne{1}Salomos ordsprog. Viis søn glæder sin fader, tåbelig søn er sin moders sorg.

\VS{2}Gudløsheds skatte gavner intet, men retfærd redder fra død.

\VS{3}HERREN lader ej en retfærdig sulte, men gudløses attrå støder han fra sig.

\VS{4}Doven hånd skaber fattigdom, flittiges hånd gør rig.

\VS{5}En klog søn samler om sommeren, en dårlig sover om høsten.

\VS{6}Velsignelse er for retfærdiges hoved, på uret gemmer gudløses mund.

\VS{7}Den retfærdiges minde velsignes, gudløses navn smuldrer hen.

\VS{8}Den vise tager mod påbud, den brovtende dåre styrtes.

\VS{9}Hvo lydefrit vandrer, vandrer trygt; men hvo der går krogveje, ham går det ilde.

\VS{10}Blinker man med Øjet*, volder man ondt, den brovtende dåre styrtes. $\{$ [*Tegn på Hån eller Ondsindethed. Ordsp. 6, 13.] $\}$

\VS{11}Den retfærdiges mund er en livsens kilde, på uret gemmer gudløses mund.

\VS{12}Had vækker Splid, Kærlighed skjuler alle Synder.

\VS{13}På den kloges Læber finder man Visdom, Stok er til Ryg på Mand uden Vid.

\VS{14}De vise gemmer den indsigt, de har, Dårens Mund er truende Våde.

\VS{15}Den riges Gods er hans faste Stad, Armod de ringes Våde.

\VS{16}Den retfærdiges Vinding tjener til Liv, den gudløses Indtægt til Synd.

\VS{17}At vogte på Tugt er Vej til Livet, vild farer den, som viser Revselse fra sig.

\VS{18}Retfærdige Læber tier om Had*, en Tåbe er den, der udspreder Rygter. $\{$ [*dvs. hadefuld Bagtalelse.] $\}$

\VS{19}Ved megen Tale undgås ej Brøde, klog er den, der vogter sin Mund.

\VS{20}Den retfærdiges Tunge er udsøgt Sølv, gudløses Hjerte er intet værd.

\VS{21}Den retfærdiges Læber nærer mange, Dårerne dør af Mangel på Vid.

\VS{22}HERRENS Velsignelse, den gør rig, Slid og Slæb lægger intet til.

\VS{23}For Tåben er Skændselsgerning en Leg, Visdom er Leg for Mand med Indsigt.

\VS{24}Hvad en gudløs frygter, kommer over hans Hoved, hvad retfærdige ønsker, bliver dem givet.

\VS{25}Når Storm farer frem, er den gudløse borte, den retfærdige står på evig Grund.

\VS{26}Som Eddike for Tænder og Røg for Øjne så er den lade for dem, der sender ham.

\VS{27}HERRENS Frygt lægger dage til, gudløses År kortes af.

\VS{28}Retfærdige har Glæde i Vente, gudløses Håb vil briste.

\VS{29}For lydefri Vandel er HERREN et Værn, men en Rædsel for Udådsmænd.

\VS{30}Den retfærdige rokkes aldrig, ikke skal gudløse bo i Landet.

\VS{31}Den retfærdiges Mund bærer Visdoms Frugt, den falske Tunge udryddes.

\VS{32}Den retfærdiges Læber søger yndest, gudløses Mund bærer Falskheds Frugt.



\par }\Chap{11}{\PP \VerseOne{1}Falske Vægtskåle er HERREN en gru, fuldvægtigt Lod er efter hans Sind.

\VS{2}Kommer Hovmod, kommer og Skændsel, men med ydmyge følger der Visdom.

\VS{3}Retsindiges Uskyld leder dem trygt, troløses falskhed lægger dem øde.

\VS{4}Ej hjælper Rigdom på Vredens Dag, men Retfærd redder fra Døden.

\VS{5}Den lydefris Retfærd jævner hans Vej, for sin Gudløshed falder den gudløse.

\VS{6}Retsindiges Retfærd bringer dem Frelse, troløse fanges i egen Attrå.

\VS{7}Ved Døden brister den gudløses Håb, Dårers Forventning brister.

\VS{8}Den retfærdige fries af Trængsel, den gudløse kommer i hans Sted.

\VS{9}Med sin Mund lægger vanhellig Næsten øde, retfærdige fries ved Kundskab.

\VS{10}Ved retfærdiges Lykke jubler en By, der er Fryd ved gudløses Undergang.

\VS{11}Ved retsindiges Velsignelse rejser en By sig, den styrtes i Grus ved gudløses Mund.

\VS{12}Mand uden Vid ser ned på sin Næste, hvo, som har Indsigt, tier.

\VS{13}Bagtaleren røber, hvad ham er betroet, den pålidelige skjuler Sagen.

\VS{14}Uden Styre står et Folk for Fald, vel står det til, hvor mange giver Råd.

\VS{15}Den går det ilde, som borger for andre, tryg er den, der hader Håndslag.

\VS{16}Yndefuld Kvinde vinder Manden Ære; hader hun Retsind, volder hun Skændsel. De lade må savne Gods, flittige vinder sig Rigdom.* $\{$ [*til dels efter den græske Oversettelse.] $\}$

\VS{17}Kærlig Mand gør vel mod sin Sjæl, den grumme er hård ved sit eget Kød.

\VS{18}Den gudløse skaber kun skuffende Vinding, hvo Retfærd sår, får virkelig Løn.

\VS{19}At hige efter Retfærd er Liv, at jage efter ondt er Død.

\VS{20}De svigefulde er HERREN en Gru, hans Velbehag ejer, hvo lydefrit vandrer.

\VS{21}Visselig undgår den onde ej Straf, de retfærdiges Æt går fri.

\VS{22}Som Guldring i Svinetryne er fager Kvinde, der ikke kan skønne.

\VS{23}Retfærdiges Ønske bliver kun til Lykke, gudløse har kun Vrede i Vente.

\VS{24}En strør om sig og gør dog Fremgang, en anden nægter sig alt og mangler.

\VS{25}Gavmild Sjæl bliver mæt; hvo andre kvæger, kvæges og selv.

\VS{26}Hvo Kornet gemmer, ham bander Folket, Velsignelse kommer over den, som sælger.

\VS{27}Hvo der jager efter godt, han søger efter Yndest, hvo der higer efter ondt, ham kommer det over.

\VS{28}Hvo der stoler på sin Rigdom, falder, retfærdige grønnes som Løv.

\VS{29}Den, der øder sit Hus, høster Vind, Dåre bliver Vismands Træl.

\VS{30}Retfærds Frugt er et Livets Træ, Vismand indfanger Sjæle.* $\{$ [*den græske Overs. har Voldsfærd røver Liv.] $\}$

\VS{31}En retfærdig reddes med Nød og næppe, endsige en gudløs, en, der synder.



\par }\Chap{12}{\PP \VerseOne{1}At elske Tugt er at elske Kundskab, at hade Revselse er dumt.

\VS{2}Den gode vinder Yndest hos HERREN, den rænkefulde dømmer han skyldig.

\VS{3}Ingen står fast ved Gudløshed, men retfærdiges Rod skal aldrig rokkes.

\VS{4}En duelig Kvinde er sin Ægtemands Krone, en dårlig er som Edder i hans Ben.

\VS{5}Retfærdiges Tanker er Ret, gudløses Opspind er Svig.

\VS{6}Gudløses Ord er på Lur efter Blod, retsindiges Mund skal bringe dem Frelse.

\VS{7}Gudløse styrtes og er ikke mer. retfærdiges Hus står fast.

\VS{8}For sin Klogskab prises en Mand, til Spot bliver den, hvis Vid er vrangt.

\VS{9}Hellere overses, når man holder Træl, end optræde stort, når man mangler Brød.

\VS{10}Den retfærdige føler med sit Kvæg, gudløses Hjerte er grumt.

\VS{11}Den mættes med Brød, som dyrker sin Jord, uden Vid er den, der jager efter Tomhed.

\VS{12}De ondes Fæstning jævnes med Jorden, de retfærdiges Rod holder Stand.

\VS{13}I Læbernes Brøde hildes den onde, den retfærdige undslipper Nøden.

\VS{14}Af sin Munds Frugt mættes en Mand med godt, et Menneske får, som hans Hænder har øvet.

\VS{15}Dårens Færd behager ham selv, den vise hører på Råd.

\VS{16}En Dåre giver straks sin Krænkelse Luft, den kloge spottes og lader som intet.

\VS{17}Den sanddru fremfører, hvad der er ret, det falske Vidne kommer med Svig.

\VS{18}Mangens Snak er som Sværdhug, de vises Tunge læger.

\VS{19}Sanddru Læbe består for evigt, Løgnetunge et Øjeblik.

\VS{20}De, som smeder ondt, har Svig i Hjertet; de, der stifter Fred, har Glæde.

\VS{21}Den retfærdige times der intet ondt, gudløse oplever Vanheld på Vanheld.

\VS{22}Løgnelæber er HERREN en Gru, de ærlige har hans Velbehag.

\VS{23}Den kloge dølger sin Kundskab, Tåbers Hjerte udråber Dårskab.

\VS{24}De flittiges Hånd skal råde, den lade tvinges til Hoveriarbejde.

\VS{25}Hjertesorg bøjer til Jorden, et venligt Ord gør glad.

\VS{26}Den retfærdige vælger sin Græsgang, gudløses Vej vildleder dem selv.

\VS{27}Ladhed opskræmmer intet Vildt, men kosteligt Gods får den flittige tildelt.

\VS{28}På Retfærds Sti er der Liv, til Døden fører den onde Vej.



\par }\Chap{13}{\PP \VerseOne{1}Viis Søn elsker tugt, spotter hører ikke på skænd.

\VS{2}Af sin Munds Frugt nyder en Mand kun godt, til Vold står troløses Hu.

\VS{3}Vogter man Munden, bevarer man Sjælen, den åbenmundede falder i Våde.

\VS{4}Den lade attrår uden at få, men flittiges Sjæl bliver mæt.

\VS{5}Den retfærdige hader Løgnetale, den gudløse spreder Skam og Skændsel.

\VS{6}Retfærd skærmer, hvo lydefrit vandrer, Synden fælder de gudløse.

\VS{7}Mangen lader rig og ejer dog intet, mangen lader fattig og ejer dog meget.

\VS{8}Mands Rigdom er Løsepenge for hans Liv, Fattigmand får ingen Trussel at høre.

\VS{9}Retfærdiges Lys bryder frem, gudløses Lampe går ud.

\VS{10}Ved Hovmod vækkes kun Splid, hos dem, der lader sig råde, er Visdom.

\VS{11}Rigdom, vundet i Hast, smuldrer hen, hvad der samles Håndfuld for Håndfuld, øges.

\VS{12}At bie længe gør Hjertet sygt, opfyldt Ønske er et Livets Træ.

\VS{13}Den, der lader hånt om Ordet, slås ned, den, der frygter Budet, får Løn.

\VS{14}Vismands Lære er en Livsens Kilde, derved undgås Dødens Snarer.

\VS{15}God Forstand vinder Yndest, troløses Vej er deres Undergang.

\VS{16}Hver, som er klog, går til Værks med Kundskab, Tåben udfolder Dårskab.

\VS{17}Gudløs Budbringer går det galt, troværdigt Bud bringer Lægedom.

\VS{18}Afvises Tugt, får man Armod og Skam; agtes på Revselse, bliver man æret.

\VS{19}Opfyldt Ønske er sødt for Sjælen, at vige fra ondt er Tåber en Gru.

\VS{20}Omgås Vismænd, så bliver du viis, ilde faren er Tåbers Ven.

\VS{21}Vanheld følger Syndere, Lykken når de retfærdige.

\VS{22}Den gode efterlader Børnebørn Arv, til retfærdige gemmes Synderens Gods.

\VS{23}På Fattigfolks Nyjord er rigelig Føde, mens mangen rives bort ved Uret.

\VS{24}Hvo Riset sparer, hader sin Søn, den, der elsker ham, tugter i Tide.

\VS{25}Den retfærdige spiser, til Sulten er stillet, gudløses Bug er tom.



\par }\Chap{14}{\PP \VerseOne{1}Visdom bygger sit hus, dårskabs hænder river det ned.

\VS{2}Hvo redeligt vandrer, frygter HERREN, men den, som går Krogveje, agter ham ringe.

\VS{3}I Dårens Mund er Ris til hans Ryg, for de vise står Læberne Vagt.

\VS{4}Når der ikke er Okser, er Laden tom, ved Tyrens Kraft bliver Høsten stor.

\VS{5}Sanddru Vidne lyver ikke, det falske Vidne farer med Løgn.

\VS{6}Spotter søger Visdom, men finder den ikke, til Kundskab kommer forstandig let.

\VS{7}Gå fra en Mand, som er en Tåbe, der mærker du intet til Kundskabs Læber.

\VS{8}Den kloge i sin Visdom er klar på sin Vej, men Tåbers Dårskab er Svig.

\VS{9}Med Dårer driver Skyldofret Spot, men Velvilje råder iblandt retsindige.

\VS{10}Hjertet kender sin egen Kvide, fremmede blander sig ej i dets Glæde.

\VS{11}Gudløses Hus lægges øde, retsindiges Telt står i Blomst.

\VS{12}Mangen Vej synes Manden ret, og så er dens Ende dog Dødens Veje.

\VS{13}Selv under Latter kan Hjertet lide, og Glædens Ende er Kummer.

\VS{14}Af sine Veje mættes den frafaldne, af sine Gerninger den, som er god.

\VS{15}Den tankeløse tror hvert Ord, den kloge overtænker sine Skridt.

\VS{16}Den vise ængstes og skyr det onde, Tåben buser sorgløs på.

\VS{17}Den hidsige bærer sig tåbeligt ad, man hader rænkefuld Mand.

\VS{18}De tankeløse giver dårskab i Arv, de kloge efterlader sig Kundskab.

\VS{19}Onde må bukke for gode, gudløse stå ved retfærdiges Døre.

\VS{20}Fattigmand hades endog af sin Ven, men Rigmands Venner er mange.

\VS{21}Den, der foragter sin Næste, synder, lykkelig den, der har Medynk med arme.

\VS{22}De, som virker ondt, farer visselig vild; de, som virker godt, finder Nåde og Trofasthed.

\VS{23}Ved al Slags Møje vindes der noget, Mundsvejr volder kun Tab.

\VS{24}De vises Krone er Kløgt, Tåbers Krans er Dårskab.

\VS{25}Sanddru Vidne frelser Sjæle; den, som farer med Løgn, bedrager.

\VS{26}Den stærkes Tillid er HERRENS Frygt, hans Sønner skal have en Tilflugt.

\VS{27}HERRENS Frygt er en Livsens Kilde, derved undgås Dødens Snarer.

\VS{28}At Folket er stort, er Kongens Hæder, Brist på Folk er Fyrstens Fald.

\VS{29}Den sindige er rig på Indsigt, den heftige driver det vidt i Dårskab.

\VS{30}Sagtmodigt Hjerte er Liv for Legemet, Avind er Edder i Benene.

\VS{31}At kue den ringe er Hån mod hans Skaber, han æres ved Medynk med fattige.

\VS{32}Ved sin Ondskab styrtes den gudløse, ved lydefri Færd er retfærdige trygge.

\VS{33}Visdom bor i forstandiges Hjerte, i Tåbers Indre kendes den ikke.

\VS{34}Retfærdighed løfter et Folk, men Synd er Folkenes Skændsel.

\VS{35}En klog Tjener har Kongens Yndest, en vanartet rammer hans Vrede.



\par }\Chap{15}{\PP \VerseOne{1}Mildt svar stiller vrede, sårende ord vækker nag.

\VS{2}Vises Tunge drypper af Kundskab, Dårskab strømmer fra Tåbers Mund.

\VS{3}Alle Vegne er HERRENS Øjne, de udspejder onde og gode.

\VS{4}Et Livets Træ er Tungens Mildhed, dens Falskhed giver Hjertesår.

\VS{5}Dåre lader hånt om sin Faders Tugt, klog er den, som tager Vare på Revselse.

\VS{6}Den retfærdiges Hus har megen Velstand, den gudløses Høst lægges øde.

\VS{7}Vises Læber udstrør Kundskab, Tåbers Hjerte er ikke ret.

\VS{8}Gudløses Offer er HERREN en Gru, retsindiges Bøn har han Velbehag i.

\VS{9}Den gudløses Færd er HERREN en Gru, han elsker den, der stræber efter Retfærd.

\VS{10}Streng Tugt er for den, der forlader Vejen; den, der hader Revselse, dør.

\VS{11}Dødsrige og Afgrund ligger åbne for HERREN, endsige da Menneskebørnenes Hjerter.

\VS{12}Spotteren ynder ikke at revses, til Vismænd går han ikke.

\VS{13}Glad Hjerte giver venligt Ansigt, ved Hjertesorg bliver Modet brudt.

\VS{14}Den forstandiges Hjerte søger Kundskab, Tåbers Mund lægger Vind på Dårskab.

\VS{15}Alle den armes Dage er onde, glad Hjerte er stadigt Gæstebud.

\VS{16}Bedre lidet med HERRENS Frygt end store Skatte med Uro.

\VS{17}Bedre en Ret Grønt med Kærlighed end fedet Okse og Had derhos.

\VS{18}Vredladen Mand vækker Splid, sindig Mand stiller Trætte.

\VS{19}Den lades Vej er spærret af Tjørn, de flittiges Sti er banet.

\VS{20}Viis Søn glæder sin Fader, Tåbe til Menneske foragter sin Moder.

\VS{21}Dårskab er Glæde for Mand uden Vid, Mand med Indsigt går lige frem.

\VS{22}Er der ikke holdt Råd, så mislykkes Planer, de lykkes, når mange rådslår.

\VS{23}Mand er glad, når hans Mund kan svare, hvor godt er et Ord i rette Tid.

\VS{24}Den kloge går opad på Livets Vej for at undgå Dødsriget nedentil.

\VS{25}Hovmodiges Hus river HERREN bort, han fastsætter Enkens Skel.

\VS{26}Onde Tanker er HERREN en Gru, men hulde Ord er rene.

\VS{27}Den øder sit Hus, hvem Vinding er alt; men leve skal den, der hader Gave*. $\{$ [*dvs. Stikpenge.] $\}$

\VS{28}Den retfærdiges Hjerte tænker, før det svarer, gudløses Mund lader ondt strømme ud.

\VS{29}HERREN er gudløse fjern, men hører retfærdiges Bøn.

\VS{30}Milde Øjne fryder Hjertet, godt Bud giver Marv i Benene.

\VS{31}Øret, der lytter til Livsens Revselse, vil gerne dvæle iblandt de vise.

\VS{32}Hvo Tugt forsmår, lader hånt om sin Sjæl, men Vid fanger den, der lytter til Revselse.

\VS{33}HERRENS Frygt er Tugt til Visdom, Ydmyghed først og siden Ære.



\par }\Chap{16}{\PP \VerseOne{1}Hjertets Råd er Menneskets sag. Tungens Svar er fra HERREN.

\VS{2}En Mand holder al sin Færd for ren, men HERREN vejer Ånder.

\VS{3}Vælt dine Gerninger på HERREN, så skal dine Planer lykkes.

\VS{4}Alt skabte HERREN, hvert til sit, den gudløse også for Ulykkens Dag.

\VS{5}Hver hovmodig er HERREN en Gru, visselig slipper han ikke for Straf.

\VS{6}Ved Mildhed og Troskab sones Brøde, ved HERRENS Frygt undviger man ondt.

\VS{7}Når HERREN har Behag i et Menneskes Veje, gør han endog hans Fjender til Venner.

\VS{8}Bedre er lidet med Retfærd end megen Vinding med Uret.

\VS{9}Menneskets Hjerte udtænker hans Vej, men HERREN styrer hans Fjed.

\VS{10}Der er Gudsdom på Kongens Læber, ej fejler hans Mund, når han dømmer.

\VS{11}Ret Bismer og Vægtskål er HERRENS, hans Værk er alle Posens Lodder.

\VS{12}Gudløs Færd er Konger en Gru, thi ved Retfærd grundfæstes Tronen.

\VS{13}Retfærdige Læber har Kongens Yndest, han elsker den, der taler oprigtigt.

\VS{14}Kongens Vrede er Dødens Bud, Vismand evner at mildne den.

\VS{15}I Kongens Åsyns Lys er der Liv, som Vårregnens Sky er hans Yndest.

\VS{16}At vinde Visdom er bedre end Guld, at vinde Indsigt mere end Sølv.

\VS{17}De retsindiges Vej er at vige fra ondt; den vogter sit Liv, som agter på sin Vej.

\VS{18}Hovmod går forud for Fald, Overmod forud for Snublen.

\VS{19}Hellere sagtmodig med ydmyge end dele Bytte med stolte.

\VS{20}Vel går det den, der mærker sig Ordet; lykkelig den, der stoler på HERREN.

\VS{21}Den vise kaldes forstandig, Læbernes Sødme øger Viden.

\VS{22}Kløgt er sin Mand en Livsens Kilde, Dårskab er Dårers Tugt.

\VS{23}Den vises Hjerte giver Munden Kløgt, på Læberne lægger det øget Viden.

\VS{24}Hulde Ord er som flydende Honning, søde for Sjælen og sunde for Legemet.

\VS{25}Mangen Vej synes Manden ret, og så er dens Ende dog Dødens Veje.

\VS{26}En Arbejders Hunger arbejder for ham, thi Mundens Krav driver på ham.

\VS{27}En Nidding graver Ulykkesgrave, det er, som brændte der Ild på hans Læber.

\VS{28}Rænkefuld Mand sætter Splid; den, der bagtaler, skiller Venner.

\VS{29}Voldsmand lokker sin Næste og fører ham en Vej, der ikke er god.

\VS{30}Den, der stirrer, har Rænker for; knibes Læberne sammen, har man fuldbyrdet ondt.

\VS{31}Grå Hår er en dejlig Krone, den vindes på Retfærds Vej.

\VS{32}Større end Helt er sindig Mand, større at styre sit Sind end at tage en Stad.

\VS{33}I Brystfolden rystes Loddet, det falder, som HERREN vil.



\par }\Chap{17}{\PP \VerseOne{1}Bedre en tør Bid Brød med fred end Huset fuldt af Sul med Trætte.

\VS{2}Klog Træl bliver Herre over dårlig Søn og får lod og del mellem brødre.

\VS{3}Digel til Sølv og Ovn til Guld, men den, der prøver Hjerter, er HERREN.

\VS{4}Den onde hører på onde Læber, Løgneren lytter til giftige Tunger.

\VS{5}Hvo Fattigmand spotter, håner hans Skaber, den skadefro slipper ikke for Straf.

\VS{6}De gamles Krone er Børnebørn, Sønners Stolthed er Fædre.

\VS{7}Ypperlig Tale er ej for en Dåre, end mindre da Løgn for den, som er ædel.

\VS{8}Som en Troldsten er Gave i Giverens Øjne; hvorhen den end vender sig, gør den sin Virkning.

\VS{9}Den, der dølger en Synd, søger Venskab, men den, der ripper op i en Sag, skiller Venner.

\VS{10}Bedre virker Skænd på forstandig end hundrede Slag på en Tåbe.

\VS{11}Den onde har kun Genstridighed for, men et skånselsløst Bud er udsendt imod ham.

\VS{12}Man kan møde en Bjørn, hvis Unger er taget, men ikke en Tåbe udi hans Dårskab.

\VS{13}Den, der gengælder godt med ondt, fra hans Hus skal Vanheld ej vige.

\VS{14}At yppe Strid er at åbne for Vand, hold derfor inde, før Strid bryder løs.

\VS{15}At frikende skyldig og dømme uskyldig, begge Dele er HERREN en Gru.

\VS{16}Hvad hjælper Penge i Tåbens Hånd til at købe ham Visdom, når Viddet mangler?

\VS{17}Ven viser Kærlighed når som helst, Broder fødes til Hjælp i Nød.

\VS{18}Mand uden Vid giver Håndslag og går i Borgen for Næsten.

\VS{19}Ven af Kiv er Ven af Synd; at højne sin Dør er at attrå Fald.

\VS{20}Ej finder man Lykke, når Hjertet er vrangt, man falder i Våde, når Tungen er falsk.

\VS{21}Den, der avler en Tåbe, får Sorg, Dårens Fader er ikke glad.

\VS{22}Glad Hjerte er godt for Legemet, nedslået Sind suger Marv af Benene.

\VS{23}Den gudløse tager Gave i Løn for at bøje Rettens Gænge.

\VS{24}Visdom står den forstandige for Øje, Tåbens Blik er ved Jordens Ende.

\VS{25}Tåbelig Søn er sin Faders Sorg, Kvide for hende, som fødte ham.

\VS{26}At straffe den, der har Ret, er ilde, værre endnu at slå de ædle.

\VS{27}Den, som har Kundskab tøjler sin Tale, Mand med Forstand er koldblodig.

\VS{28}Selv Dåren, der tier, gælder for viis, forstandig er den, der lukker sine Læber.



\par }\Chap{18}{\PP \VerseOne{1}Særlingen søger et påskud, med vold og magt vil han strid.

\VS{2}Tåben ynder ej Indsigt, men kun, at hans Tanker kommer for Lyset.

\VS{3}Hvor Gudløshed kommer, kommer og Spot, Skam og Skændsel følges.

\VS{4}Ord i Mands Mund er dybe Vande, en rindende Bæk, en Visdomskilde.

\VS{5}Det er ilde at give en skyldig Medhold, så man afviser skyldfris Sag i Retten.

\VS{6}Tåbens Læber fører til Trætte, hans Mund råber højt efter Hug,

\VS{7}Tåbens Mund er hans Våde, hans Læber en Snare for hans Liv.

\VS{8}Bagtalerens Ord er som Lækkerbiskener, de synker dybt i Bugen.

\VS{9}Den, der er efterladen i Gerning, er også Broder til Ødeland.

\VS{10}HERRENS Navn er et stærkt Tårn, den retfærdige løber derhen og bjærges.

\VS{11}Den riges Gods er hans faste Stad, og tykkes ham en knejsende Mur.

\VS{12}Mands Hovmod går forud for Fald, Ydmyghed forud for Ære.

\VS{13}Om nogen svarer, førend han hører, regnes det ham til Dårskab og Skændsel.

\VS{14}Mands Mod udholder Sygdom, men hvo kan bære en sønderbrudt Ånd?

\VS{15}Den forstandiges Hjerte vinder sig Kundskab, de vises Øre attrår Kundskab.

\VS{16}Gaver åbner et Menneske Vej og fører ham hen til de store.

\VS{17}Den, der taler først i en Trætte har Ret, til den anden kommer og går ham efter.

\VS{18}Loddet gør Ende på Trætter og skiller de stærkeste ad.

\VS{19}Krænket Broder er som en Fæstning, Trætter som Portslå for Borg.

\VS{20}Mands Bug mættes af Mundens Frugt, han mættes af Læbernes Grøde.

\VS{21}Død og Liv er i Tungens Vold, hvo der tøjler den, nyder dens Frugt.

\VS{22}Fandt man en Hustru, fandt man Lykken og modtog Nåde fra HERREN.

\VS{23}Fattigmand beder og trygler, Rigmand svarer med hårde Ord.

\VS{24}Med mange Fæller kan Mand gå til Grunde, men Ven kan overgå Broder i Troskab.



\par }\Chap{19}{\PP \VerseOne{1}Bedre Fattigmand med lydefri færd end en, som går Krogveje, er han end rig.

\VS{2}At mangle Kundskab er ikke godt, men den træder fejl, som har Hastværk.

\VS{3}Et Menneskes Dårskab øder hans Vej, men på HERREN vredes hans Hjerte.

\VS{4}Gods skaffer mange Venner, den ringe skiller hans Ven sig fra.

\VS{5}Det falske Vidne undgår ej Straf; den slipper ikke, som farer med Løgn.

\VS{6}Mange bejler til Stormands Yndest, og alle er Venner med gavmild Mand.

\VS{7}Fattigmands Frænder hader ham alle, end mere skyr hans Venner ham da. Ej frelses den, som jager efter Ord. $\{$ [*oversat efter den græske Overs. Der mangler en Linie.] $\}$

\VS{8}Den, der vinder Vid, han elsker sin Sjæl, og den, der vogter på Indsigt, får Lykke.

\VS{9}Det falske Vidne undgår ej Straf, og den, der farer med Løgn, går under.

\VS{10}Vellevned sømmer sig ikke for Tåbe, end mindre for Træl at herske over Fyrster.

\VS{11}Klogskab gør Mennesket sindigt, hans Ære er at overse Brøde.

\VS{12}Som Brøl af en Løve er Kongens Vrede, som Dug på Græs er hans Gunst.

\VS{13}Tåbelig Søn er sin Faders Ulykke, Kvindekiv er som ustandseligt Tagdryp.

\VS{14}Hus og Gods er Arv efter Fædre, en forstandig Hustru er fra HERREN.

\VS{15}Dovenskab sænker i Dvale, den lade Sjæl må sulte.

\VS{16}Den vogter sin Sjæl, som vogter på Budet, men skødesløs Vandel fører til Død.

\VS{17}Er man god mod den ringe, låner man HERREN, han gengælder en, hvad godt man har gjort.

\VS{18}Tugt din Søn, imens der er Håb, ellers stiler du efter at slå ham ihjel.

\VS{19}Den, som er hidsig, må bøde, ved Skånsel gør man det værre.

\VS{20}Hør på Råd og tag ved Lære, så du til sidst bliver viis.

\VS{21}I Mands Hjerte er mange Tanker, men HERRENS Råd er det, der står fast.

\VS{22}Vinding har man af Godhed, hellere fattig end Løgner.

\VS{23}HERRENS Frygt er Vej til Liv, man hviler mæt og frygter ej ondt.

\VS{24}Den lade rækker til Fadet, men fører ej Hånden til Munden.

\VS{25}Får Spottere Hug, bliver tankeløs klog, ved Revselse får den forstandige Kundskab.

\VS{26}Mishandle Fader og bortjage Moder gør kun en dårlig, vanartet Søn.

\VS{27}Hør op, min Søn, med at høre på Tugt og så fare vild fra Kundskabsord.

\VS{28}Niddingevidne spotter Retten, gudløses Mund er glubsk efter Uret.

\VS{29}Slag er rede til Spottere, Hug til Tåbers Ryg.



\par }\Chap{20}{\PP \VerseOne{1}En Spotter er Vinen, stærk Drik slår sig løs, og ingen, som raver deraf, er viis.

\VS{2}Som Løvebrøl er Rædslen, en Konge vækker, at vække hans Vrede er at vove sit Liv.

\VS{3}Mands Ære er det at undgå Trætte, men alle Tåber vil Strid.

\VS{4}Om Efteråret pløjer den lade ikke, han søger i Høst, men finder intet.

\VS{5}Råd i Mands Hjerte er dybe Vande, men Mand med Indsigt drager det op.

\VS{6}Mangen kaldes en velvillig Mand, men hvem kan finde en trofast Mand?

\VS{7}Retfærdig er den, som lydefrit vandrer, hans Sønner får Lykke efter ham.

\VS{8}Kongen, der sidder i Dommersædet, sigter alt ondt med sit Blik.

\VS{9}Hvo kan sige: “Jeg rensed mit Hjerte, og jeg er ren for Synd!”

\VS{10}To Slags Vægt og to Slags Mål, begge Dele er HERREN en Gru.

\VS{11}Selv Drengen kendes på det, han gør, om han er ren og ret hans Færd.

\VS{12}Øret, der hører, og Øjet, der ser, HERREN skabte dem begge.

\VS{13}Elsk ikke Søvn, at du ej bliver fattig, luk Øjnene op og bliv mæt.

\VS{14}Køberen siger: “Usselt, usselt!” men skryder af Handelen, når han går bort.

\VS{15}Har man end Guld og Perler i Mængde, kosteligst Smykke er Kundskabslæber.

\VS{16}Tag hans Klæder, han borged for en anden, pant ham for fremmedes Skyld!

\VS{17}Sødt smager Løgnens Brød, bagefter fyldes Munden med Grus.

\VS{18}Planer, der lægges ved Rådslagning, lykkes; før Krig efter modent Overlæg!

\VS{19}Bagtaleren røber, hvad ham er betroet, hav ej med en åbenmundet at gøre!

\VS{20}Den, der bander Fader og Moder, i Bælgmørke går hans Lampe ud.

\VS{21}Først haster man efter en Arv, men til sidst velsignes den ikke.

\VS{22}Sig ikke: “Ondt vil jeg gengælde!” Bi på HERREN, så hjælper han dig.

\VS{23}To Slags Lodder er HERREN en Gru, det er ikke godt, at Vægten er falsk.

\VS{24}Fra HERREN er Mands Fjed, hvor kan et Menneske fatte sin Skæbne!

\VS{25}Det er farligt at sige tankeløst: “Helligt!”* og først efter Løftet tænke sig om. $\{$ [*for at vie en Gave til Helligdommen.] $\}$

\VS{26}Viis Konge sigter de gudløse, lader Tærskehjul gå over dem.

\VS{27}Menneskets Ånd er en HERRENS Lampe, den ransager alle hans indres Kamre.

\VS{28}Godhed og Troskab vogter Kongen, han støtter sin Trone ved Retfærd.

\VS{29}Unges Stolthed er deres Styrke, gamles Smykke er grånet Hår.

\VS{30}Blodige Strimer renser den onde og Hug hans Indres Kamre.



\par }\Chap{21}{\PP \VerseOne{1}En Konges hjerte er Bække i HERRENS hånd, han leder det hen, hvor han vil.

\VS{2}En Mand holder al sin Færd for ret, men HERREN vejer Hjerter.

\VS{3}At øve Ret og Skel er mere værd for HERREN end Offer.

\VS{4}Hovmodige Øjne, et opblæst Hjerte, selv gudløses Nyjord er Synd.

\VS{5}Kun Overflod bringer den flittiges Råd, hver, som har Hastværk, får kun Tab.

\VS{6}At skabe sig Rigdom ved Løgnetunge er Jag efter Vind i Dødens Snarer.

\VS{7}Gudløses Voldsfærd bortriver dem selv, thi de vægrer sig ved at øve Ret.

\VS{8}Skyldtynget Mand går Krogveje, den renes Gerning er ligetil.

\VS{9}Hellere bo i en Krog på Taget end fælles Hus med trættekær Kvinde.

\VS{10}Den gudløses Sjæl har Lyst til ondt, hans Øjne ynker ikke hans Næste.

\VS{11}Må Spotter bøde, bliver tankeløs klog, har Vismand Fremgang, da vinder han kundskab.

\VS{12}Den Retfærdige* har Øje med den gudløses Hus, han styrter gudløse Folk i Ulykke. $\{$ [*dvs. Gud. Sl. 34, 17.] $\}$

\VS{13}Hvo Øret lukker for Småmands Skrig, skal råbe selv og ikke få Svar.

\VS{14}Lønlig Gave mildner Vrede, Stikpenge i Brystfolden voldsom Harme.

\VS{15}Rettens Gænge er den retfærdiges Glæde, men Udådsmændenes Rædsel.

\VS{16}Den, der farer vild fra Kløgtens Vej, skal havne i Skyggers* Forsamling. $\{$ [*dvs. de Dødes.] $\}$

\VS{17}Lyst til Morskab fører i Trang, Lyst til Olie og Vin gør ej rig.

\VS{18}Den gudløse bliver Løsepenge for den retfærdige, den troløse kommer i retsindiges Sted.

\VS{19}Hellere bo i et Ørkenland end hos en trættekær, arrig Kvinde.

\VS{20}I den vises Bolig er kostelig Skat og Olie, en Tåbe af et Menneske øder det.

\VS{21}Den, der higer efter Retfærd og Godhed vinder sig Liv og Ære.

\VS{22}Vismand stormer Heltes By og styrter Værnet, den stolede på.

\VS{23}Den, der vogter sin Mund og sin Tunge, vogter sit Liv for Trængsler.

\VS{24}Den opblæste stolte kaldes en Spotter, han handler frækt i Hovmod.

\VS{25}Den lades Attrå bliver hans Død, thi hans Hænder vil intet bestille.

\VS{26}Ugerningsmand er stadig i Trang, den retfærdige giver uden at spare.

\VS{27}Vederstyggeligt er de gudløses Offer, især når det ofres for Skændselsdåd.

\VS{28}Løgnagtigt Vidne går under, Mand, som vil høre, kan tale fremdeles.

\VS{29}Den gudløse optræder frækt, den retsindige overtænker sin Vej.

\VS{30}Visdom er intet, Indsigt er intet, Råd er intet over for HERREN.

\VS{31}Hest holdes rede til Stridens Dag, men Sejren er HERRENS Sag.



\par }\Chap{22}{\PP \VerseOne{1}Hellere godt Navn end megen rigdom, Yndest er bedre end Sølv og Guld.

\VS{2}Rig og fattig mødes, HERREN har skabt dem begge.

\VS{3}Den kloge ser Faren og søger i Skjul, tankeløse går videre og bøder.

\VS{4}Lønnen for Ydmyghed og HERRENS Frygt er Rigdom, Ære og Liv.

\VS{5}På den svigefuldes Vej er der Torne og Snarer; vil man vogte sin Sjæl, må man holde sig fra dem.

\VS{6}Væn Drengen til den Vej, han skal følge, da viger han ikke derfra, selv gammel.

\VS{7}Over Fattigfolk råder den rige, Låntager bliver Långivers Træl.

\VS{8}Hvo Uret sår, vil høste Fortræd, hans Vredes Ris skal slå ham selv.

\VS{9}Den vennesæle velsignes, thi han deler sit Brød med den ringe.

\VS{10}Driv Spotteren ud, så går Trætten med, og Hiv og Smæden får Ende.

\VS{11}HERREN elsker den rene af Hjertet; med Ynde på Læben er man Kongens Ven.

\VS{12}HERRENS Øjne agter på Kundskab, men han kuldkaster troløses Ord.

\VS{13}Den lade siger: “En Løve på Gaden! Jeg kan let blive revet ihjel på Torvet.”

\VS{14}Fremmed Kvindes* Mund er en bundløs Grav, den, HERREN er vred på, falder deri. $\{$ [*se til Ordsp. 2, 16.] $\}$

\VS{15}Dårskab er knyttet til Ynglingens Hjerte, Tugtens Ris skal fjerne den fra ham.

\VS{16}Vold mod den ringe øger hans Eje, Gave til Rigmand gør ham kun fattig.

\VS{17}Bøj Øret og hør de vises Ord, vend Hjertet til og kend deres Liflighed!

\VS{18}Vogter du dem i dit Indre, er de alle rede på Læben.

\VS{19}For at din Lid skal stå til HERREN, lærer jeg dig i Dag.

\VS{20}Alt i Går optegned jeg til dig, alt i Forgårs Råd og Kundskab

\VS{21}for at lære dig rammende Sandhedsord, at du kan svare sandt, når du spørges.

\VS{22}Røv ej fra den ringe, fordi han er ringe, knus ikke den arme i Porten*: $\{$ [*dvs. for Retten.] $\}$

\VS{23}thi HERREN fører deres Sag og raner deres Ransmænds Liv.

\VS{24}Vær ej Ven med den, der let bliver hidsig, omgås ikke vredladen Mand,

\VS{25}at du ikke skal lære hans Stier og hente en Snare for din Sjæl.

\VS{26}Hør ikke til dem, der giver Håndslag, dem, som borger for Gæld!

\VS{27}Såfremt du ej kan betale, tager man Sengen, du ligger i.

\VS{28}Flyt ej ældgamle Skel, dem, dine Fædre satte.

\VS{29}Ser du en Mand, som er snar til sin Gerning, da skal han stedes for Konger, ikke for Folk af ringe Stand.



\par }\Chap{23}{\PP \VerseOne{1}Når du sidder til bords hos en Stormand, mærk dig da nøje, hvem du har for dig,

\VS{2}og sæt dig en Kniv på Struben, i Fald du er alt for sulten.

\VS{3}Attrå ikke hans lækre Retter, thi det er svigefuld kost.

\VS{4}Slid dig ikke op for at vinde dig Rigdom, brug ej din Forstand dertil!

\VS{5}Skal dit Blik flyve efter den uden at finde den? Visselig gør den sig Vinger som Ørnen, der flyver mod Himlen.

\VS{6}Spis ej den misundeliges Brød, attrå ikke hans lækre Retter;

\VS{7}thi han sidder med karrige Tanker*; han siger til dig: “Spis og drik!” men hans Hjerte er ikke med dig. $\{$ [*Oversættelsen usikker.] $\}$

\VS{8}Den Bid, du har spist, må du udspy, du spilder dine fagre Ord.

\VS{9}Tal ikke for Tåbens Ører, thi din kloge Tale agter han ringe.

\VS{10}Flyt ej ældgamle Skel, kom ikke på faderløses Mark;

\VS{11}thi deres Løser er stærk, han fører deres Sag imod dig.

\VS{12}Vend dit Hjerte til Tugt, dit Øre til Kundskabs Ord.

\VS{13}Spar ej Drengen for Tugt; når du slår ham med Riset, undgår han Døden;

\VS{14}du slår ham vel med Riset, men redder hans Liv fra Dødsriget.

\VS{15}Min Søn, er dit Hjerte viist, så glæder mit Hjerte sig også,

\VS{16}og mine Nyrer jubler, når dine Læber taler, hvad ret er!

\VS{17}Dit Hjerte være ikke skinsygt på Syndere, men stadig ivrigt i HERRENS Frygt;

\VS{18}en Fremtid har du visselig da, dit Håb bliver ikke til intet.

\VS{19}Hør, min Søn, og bliv viis, lad dit Hjerte gå den lige Vej.

\VS{20}Hør ikke til dem, der svælger i Vin, eller dem, der frådser i Kød;

\VS{21}thi Dranker og Frådser forarmes, Søvn giver lasede Klæder.

\VS{22}Hør din Fader, som avlede dig, ringeagt ikke din gamle Moder!

\VS{23}Køb Sandhed og sælg den ikke, Visdom, Tugt og Forstand.

\VS{24}Den retfærdiges Fader jubler; har man avlet en Vismand, glædes man ved ham;

\VS{25}din Fader og Moder glæde sig, hun, der fødte dig, juble!

\VS{26}Giv mig dit Hjerte, min Søn, og lad dine Øjne synes om mine Veje!

\VS{27}Thi en bundløs Grav er Skøgen, den fremmede Kvinde*, en snæver Brønd; $\{$ [*se til Ordsp. 2, 16.] $\}$

\VS{28}ja, som en Stimand ligger hun på Lur og øger de troløses Tal blandt Mennesker.

\VS{29}Hvem har Ak, og hvem har Ve, hvem har Kiv, og hvem har Klage? Hvem har Sår uden Grund, hvem har sløve Øjne?

\VS{30}De, som sidder sent over Vinen, som kommer for at smage den stærke Drik.

\VS{31}Se ikke til Vinen, hvor rød den er, hvorledes den perler i Bægeret; den glider så glat,

\VS{32}men bider til sidst som en Slange og spyr sin Gift som en Øgle;

\VS{33}dine Øjne skuer de sælsomste Ting, og bagvendt taler dit Hjerte;

\VS{34}du har det, som lå du midt i Havet, som lå du oppe på en Mastetop.

\VS{35}“De slog mig, jeg følte ej Smerte, gav mig Hug, jeg mærked det ikke; når engang jeg vågner igen, så søger jeg atter til Vinen!”



\par }\Chap{24}{\PP \VerseOne{1}Misund ej onde Folk, hav ikke lyst til at være med dem;

\VS{2}thi deres Hjerte pønser på Vold, deres Læbers Ord volder Men.

\VS{3}Ved Visdom bygges et Hus, ved Indsigt holdes det oppe,

\VS{4}ved Kundskab fyldes kamrene med alskens kosteligt, herligt Gods.

\VS{5}Vismand er større end Kæmpe, kyndig Mand mer end Kraftkarl.

\VS{6}Thi Krig skal du føre efter modent Overlæg, vel står det til, hvor mange giver Råd.

\VS{7}Visdom er Dåren for høj, han åbner ej Munden i Porten.

\VS{8}Den, der har ondt i Sinde, kaldes en rænkefuld Mand.

\VS{9}Hvad en Dåre har for, er Synd, en Spotter er Folk en Gru.

\VS{10}Taber du Modet på Trængslens Dag, da er din Kraft kun ringe.

\VS{11}Frels dem, der slæbes til Døden, red dem, der vakler hen for at dræbes.

\VS{12}Siger du: “Se, jeg vidste det ikke” - mon ej han, der vejer Hjerter, kan skønne? Han, der tager Vare på din Sjæl, han ved det, han gengælder Mennesker, hvad de har gjort.

\VS{13}Spis Honning, min Søn, det er godt, og Kubens Saft er sød for din Gane;

\VS{14}vid, at så er og Visdom for Sjælen! Når du finder den, har du en Fremtid, dit Håb bliver ikke til intet.

\VS{15}Lur ej på den retfærdiges Bolig, du gudløse, ødelæg ikke hans Hjem;

\VS{16}thi syv Gange falder en retfærdig og står op, men gudløse styrter i Fordærv.

\VS{17}Falder din Fjende, så glæd dig ikke, snubler han, juble dit Hjerte ikke,

\VS{18}at ikke HERREN skal se det med Mishag og vende sin Vrede fra ham.

\VS{19}Græm dig ej over Ugerningsmænd, misund ikke de gudløse;

\VS{20}thi den onde har ingen Fremtid, gudløses Lampe går ud.

\VS{21}Frygt HERREN og Kongen, min Søn, indlad dig ikke med Folk, som gør Oprør;

\VS{22}thi brat kommer Ulykke fra dem, uventet Fordærv fra begge.

\VS{23}Også følgende Ordsprog er af vise Mænd. Partiskhed i Retten er ilde.

\VS{24}Mod den, som kender en skyldig fri, er Folkeslags Banden, Folkefærds Vrede;

\VS{25}men dem, der dømmer med Ret, går det vel, dem kommer Lykkens Velsignelse over.

\VS{26}Et Kys på Læberne giver den, som kommer med ærligt Svar.

\VS{27}Fuldfør din Gerning udendørs, gør dig færdig ude på Marken og byg dig siden et Hus!

\VS{28}Vidn ikke falsk mod din Næste, vær ikke letsindig med dine Læber;

\VS{29}sig ikke: “Jeg gør mod ham, som han gjorde mod mig, jeg gengælder hver hans Gerning.”

\VS{30}Jeg kom forbi en lad Mands Mark og et uforstandigt Menneskes Vingård;

\VS{31}se, den var overgroet af Tidsler, ganske skjult af Nælder; Stendiget om den lå nedbrudt.

\VS{32}Jeg skued og skrev mig det bag Øre, jeg så og tog Lære deraf:

\VS{33}Lidt Søvn endnu, lidt Blund, lidt Hvile med samlagte Hænder:

\VS{34}Som en Stimand kommer da Fattigdom over dig, Trang som en skjoldvæbnet Mand.



\par }\Chap{25}{\PP \VerseOne{1}Følgende er også ordsprog af SALOMO, som Kong Ezekias af Judas Mænd samlede.

\VS{2}Guds Ære er det at skjule en Sag, Kongers Ære at granske en Sag.

\VS{3}Himlens Højde og Jordens Dybde og Kongers Hjerte kan ingen granske.

\VS{4}Når Slagger fjernes fra Sølv, så bliver det hele lutret;

\VS{5}når gudløse fjernes fra Kongen, grundfæstes hans Trone ved Retfærd.

\VS{6}Bryst dig ikke for Kongen og stil dig ikke på de stores Plads;

\VS{7}det er bedre, du får Bud: “Kom herop!” end man flytter dig ned for en Stormands Øjne. Hvad end dine Øjne har set,

\VS{8}skrid ikke til Trætte straks; thi hvad vil du siden gøre, når din Næste gør dig til Skamme?

\VS{9}Før Sagen med din Næste til Ende, men røb ej Andenmands Hemmelighed,

\VS{10}thi ellers vil den, der hører det, smæde dig og dit onde Rygte aldrig dø hen.

\VS{11}Æbler af Guld i Skåle af Sølv er Ord, som tales i rette Tid.

\VS{12}En Guldring, et gyldent Smykke er revsende Vismand for lyttende Øre.

\VS{13}Som kølende Sne en Dag i Høst er pålideligt Bud for dem, der sender ham; han kvæger sin Herres Sjæl.

\VS{14}Som Skyer og Blæst uden Regn er en Mand, der skryder med skrømtet Gavmildhed.

\VS{15}Ved Tålmod overtales en Dommer, mild Tunge sønderbryder Ben.

\VS{16}Finder du Honning, så spis til Behov, at du ikke bliver mæt og igen spyr den ud.

\VS{17}Sæt sjældent din Fod i din Næstes Hus, at han ej får for meget af dig og ledes.

\VS{18}Som Stridsøkse, Sværd og hvassen Pil er den, der vidner falsk mod sin Næste.

\VS{19}Som ormstukken Tand og vaklende Fod er troløs Mand på Trængselens Dag.

\VS{20}Som at lægge Frakken, når det er Frost, og hælde surt over Natron, så er det at synge for mismodig Mand.

\VS{21}Sulter din Fjende, så giv ham at spise, tørster han, giv ham at drikke;

\VS{22}da sanker du gloende Kul på hans Hoved, og HERREN lønner dig for det.

\VS{23}Nordenvind fremkalder Regn, bagtalende Tunge vrede Miner.

\VS{24}Hellere bo i en Krog på Taget end fælles Hus med trættekær Kvinde.

\VS{25}Hvad koldt Vand er for en vansmægtet Sjæl, er Glædesbud fra et Land i det fjerne.

\VS{26}Som grumset Kilde og ødelagt Væld er retfærdig, der vakler i gudløses Påsyn.

\VS{27}Ej godt at spise for megen Honning, spar på hædrende Ord.

\VS{28}Som åben By uden Mur er en Mand, der ikke kan styre sit Sind.



\par }\Chap{26}{\PP \VerseOne{1}Som Sne om Sommeren og Regn om Høsten så lidt hører Ære sig til for en Tåbe.

\VS{2}Som en Spurv i Fart, som en Svale i Flugt så rammer ej Banden mod sagesløs Mand.

\VS{3}Svøbe for Hest, Bidsel for Æsel og Ris for Tåbers Ryg.

\VS{4}Svar ej Tåben efter hans Dårskab*, at ikke du selv skal blive som han. $\{$ [*dvs. tåbeligt.] $\}$

\VS{5}Svar Tåben efter hans Dårskab*, at han ikke skal tykkes sig viis. $\{$ [*dvs. revsende.] $\}$

\VS{6}Den afhugger Fødderne og inddrikker* Vold, som sender Bud ved en Tåbe. $\{$ [*må finde sig i.] $\}$

\VS{7}Slappe som den lammes Ben er Ordsprog i Tåbers Mund.

\VS{8}Som en, der binder Stenen fast i Slyngen, er den, der hædrer en Tåbe.

\VS{9}Som en Tornekæp, der falder den drukne i Hænde, er Ordsprog i Tåbers Mund.

\VS{10}Som en Skytte, der sårer enhver, som kommer, er den, der lejer en Tåbe og en drukken.

\VS{11}Som en Hund, der vender sig om til sit Spy, er en Tåbe, der gentager Dårskab.

\VS{12}Ser du en Mand, der tykkes sig viis, for en Tåbe er der mere Håb end for ham.

\VS{13}Den lade siger: “Et Rovdyr på Vejen, en Løve ude på Torvene!”

\VS{14}Døren drejer sig på sit Hængsel, den lade på sit Leje.

\VS{15}Den lade rækker til Fadet, men gider ikke føre Hånden til Munden.

\VS{16}Den lade tykkes sig større Vismand end syv, der har kloge Svar.

\VS{17}Den griber en Hund i Øret, som blander sig i uvedkommende Strid.

\VS{18}Som en vanvittig Mand, der udslynger Gløder, Pile og Død,

\VS{19}er den, der sviger sin Næste og siger: “Jeg spøger jo kun.”

\VS{20}Er der intet Brænde, går Ilden ud, er der ingen Bagtaler, stilles Trætte.

\VS{21}Trækul til Gløder og Brænde til Ild og trættekær Mand til at optænde Kiv.

\VS{22}Bagtalerens Ord er som Lækkerbiskener, de synker dybt i Legemets Kamre.

\VS{23}Som Sølvovertræk på et Lerkar er ondsindet Hjerte bag glatte Læber.

\VS{24}Avindsmand hykler med Læben, i sit Indre huser han Svig;

\VS{25}gør han Røsten venlig, tro ham dog ikke, thi i hans Hjerte er syvfold Gru.

\VS{26}Den, der dølger sit Had med Svig, hans Ondskab kommer frem i Folkets Forsamling.

\VS{27}I Graven, man graver, falder man selv, af Stenen, man vælter, rammes man selv.

\VS{28}Løgnetunge giver mange Hug, hyklersk Mund volder Fald.



\par }\Chap{27}{\PP \VerseOne{1}Ros dig ikke af Dagen i Morgen, du ved jo ikke, hvad Dag kan bringe.

\VS{2}Lad en anden rose dig, ikke din Mund, en fremmed, ikke dine egne Læber.

\VS{3}Sten er tung, og Sand vejer til, men tung fremfor begge er Dårers Galde.

\VS{4}Vrede er grum, og Harme skummer, men Skinsyge, hvo kan stå for den?

\VS{5}Hellere åbenlys Revselse end Kærlighed, der skjules.

\VS{6}Vennehånds Hug er ærligt mente, Avindsmands Kys er mange.

\VS{7}Den mætte vrager Honning, alt beskt er sødt for den sultne.

\VS{8}Som Fugl, der må fly fra sin Rede, er Mand, der må fly fra sit Hjem:

\VS{9}Olie og Røgelse fryder Sindet, men Sjælen sønderslides af Kummer.

\VS{10}Slip ikke din Ven og din Faders Ven, gå ej til din Broders Hus på din Ulykkes Dag. Bedre er Nabo ved Hånden end Broder i det fjerne.

\VS{11}Vær viis, min Søn, og glæd mit Hjerte, at jeg kan svare den, der smæder mig.

\VS{12}Den kloge ser Faren og søger i Skjul, tankeløse går videre og bøder,

\VS{13}Tag hans Klæder, han borged for en anden, pant ham for fremmedes Skyld!

\VS{14}Den, som årle højlydt velsigner sin Næste, han får det regnet for Banden.

\VS{15}Ustandseligt Tagdryp en Regnvejrsdag og trættekær Kvinde ligner hinanden;

\VS{16}den, som vil skjule hende, skjuler Vind, og hans højre griber i Olie.

\VS{17}Jern skærpes med Jern, det ene Menneske skærper det andet.

\VS{18}Røgter man et Figentræ, spiser man dets Frugt; den, der vogter sin Herre, æres.

\VS{19}Som i Vandspejlet Ansigt møder Ansigt, slår Menneskehjerte Menneske i Møde.

\VS{20}Dødsrige og Afgrund kan ikke mættes, ej heller kan Menneskens Øjne mættes.

\VS{21}Digel til Sølv og Ovn til Guld, efter sit Ry bedømmes en Mand.

\VS{22}Om du knuste en Dåre i Morter med Støder midt imellem Gryn, hans Dårskab veg dog ej fra ham.

\VS{23}Mærk dig, hvorledes dit Småkvæg ser ud, hav Omhu for dine Hjorde;

\VS{24}thi Velstand varer ej evigt, Rigdom ikke fra Slægt til Slægt;

\VS{25}er Sommergræsset svundet, Grønt spiret frem, og sankes Bjergenes Urter,

\VS{26}da har du Lam til at give dig Klæder og Bukke til at købe en Mark,

\VS{27}Gedemælk til Mad for dig og dit Hus, til Livets Ophold for dine Piger.



\par }\Chap{28}{\PP \VerseOne{1}Den gudløse flyr, skønt ingen er efter ham; tryg som en Løve er den retfærdige.

\VS{2}Ved Voldsmands Brøde opstår Strid, den kvæles af Mand med Forstand.

\VS{3}En fattig Tyran, der kuer de ringe, er Regn, der hærger og ej giver Brød.

\VS{4}Hvo Loven sviger, roser de gudløse, hvo Loven holder, er på Krigsfod med dem.

\VS{5}Ildesindede fatter ej Ret; alt fatter de, som søger HERREN.

\VS{6}Hellere en fattig med lydefri Færd end en, som går Krogveje, er han end rig.

\VS{7}Forstandig Søn tager Vare på Loven, men Drankeres Fælle gør sin Fader Skam.

\VS{8}Hvo Velstand øger ved Åger og Opgæld, samler til en, som er mild mod de ringe.

\VS{9}Den, der vender sit Øre fra Loven, endog hans Bøn er en Gru.

\VS{10}Leder man retsindige vild på onde Veje, falder man selv i sin Grav; men de lydefri arver Lykke.

\VS{11}Rigmand tykkes sig viis, forstandig Småmand gennemskuer ham.

\VS{12}Når retfærdige jubler, er Herligheden stor, vinder gudløse frem, skal man lede efter Folk*. $\{$ [*dvs. de gemmer sig (V. 28). Es. 3, 4 ff.] $\}$

\VS{13}At dølge sin Synd fører ikke til Held, men bekendes og slippes den, finder man Nåde.

\VS{14}Saligt det Menneske, som altid ængstes*, men forhærder man sit Hjerte, falder man i Ulykke. $\{$ [*for at overtræde Loven. Fil 2, 13. 1 Pet. 1, 17.] $\}$

\VS{15}En brølende Løve, en grådig Bjørn er en gudløs, som styrer et ringe Folk.

\VS{16}Uforstandig Fyrste øver megen Vold, langt Liv får den, der hader Rov.

\VS{17}Et Menneske, der tynges af Blodskyld, er på Flugt til sin Grav; man hjælpe ham ikke.

\VS{18}Den, som vandrer lydefrit, frelses, men den, som går Krogveje, falder i Graven.

\VS{19}Den mættes med brød, som dyrker sin Jord, med Fattigdom den, der jager efter Tomhed.

\VS{20}Ærlig Mand velsignes rigt, men Jag efter Rigdom undgår ej Straf.

\VS{21}At være partisk er ikke godt, en Mand kan forse sig for en Bid Brød.

\VS{22}Misundelig Mand vil i Hast vinde Gods; at Trang kommer over ham, ved han ikke.

\VS{23}Den, der revser, får Tak til sidst fremfor den, hvis Tunge er slesk.

\VS{24}Stjæle fra Forældre og nægte, at det, er Synd, er at være Fælle med hærgende Mand.

\VS{25}Den vindesyge vækker Splid, men den, der stoler på HERREN, kvæges.

\VS{26}Den, der stoler på sit Vid, er en Tåbe, men den, der vandrer i Visdom, reddes.

\VS{27}Hvo Fattigmand giver, skal intet fattes, men mangefold bandes, hvo Øjnene lukker.

\VS{28}Vinder gudløse frem, kryber Folk i Skjul; når de omkommer, bliver de retfærdige mange.



\par }\Chap{29}{\PP \VerseOne{1}Hvo Nakken gør stiv, skønt revset tit, han knuses brat uden Lægedom.

\VS{2}Er der mange retfærdige, glædes Folket, men råder de gudløse, sukker Folket.

\VS{3}Hvo Visdom elsker, glæder sin Fader, hvo Skøger omgås, bortødsler Gods.

\VS{4}Kongen grundfæster Landet med Ret, en Udsuger lægger det øde.

\VS{5}Mand, der smigrer sin Næste, breder et Net for hans Fod.

\VS{6}I sin Brøde hildes den onde, den retfærdige jubler af Glæde.

\VS{7}Den retfærdige kender de ringes Retssag; den gudløse skønner intet.

\VS{8}Spottere ophidser Byen, men Vismænd, de stiller Vrede.

\VS{9}Går Vismand i Rette med Dåre, vredes og ler han, alt preller af.

\VS{10}De blodtørstige hader lydefri Mand, de retsindige tager sig af ham.

\VS{11}En Tåbe slipper al sin Voldsomhed løs, Vismand stiller den omsider.

\VS{12}En Fyrste, som lytter til Løgnetale, får lufter gudløse Tjenere.

\VS{13}Fattigmand og Blodsuger mødes, HERREN giver begges Øjne Glans. $\{$ [*dvs. han lader dem leve.] $\}$

\VS{14}En Konge, der dømmer de ringe med Ret, hans Trone står fast evindelig.

\VS{15}Ris og Revselse, det giver Visdom, uvorn Dreng gør sin Moder Skam.

\VS{16}Bliver mange gudløse tiltager Synd; retfærdige ser med Fryd deres Fald.

\VS{17}Tugt din Søn, så kvæger han dig og bringer din Sjæl, hvad der smager.

\VS{18}Uden Syner forvildes et Folk; salig den, der vogter på Loven.

\VS{19}Med Ord lader Træl sig ikke tugte, han fatter dem vel, men adlyder ikke.

\VS{20}Ser du en Mand, der er hastig til Tale, for en Tåbe er der snarere Håb end for ham.

\VS{21}Forvænner man sin Træl fra ung, vil han til sidst være Herre.

\VS{22}Hidsig Mand vækker Strid, vredladen Mand gør megen Synd.

\VS{23}Et Menneskes Hovmod ydmyger ham, den ydmyge opnår Ære.

\VS{24}Hæleren hader sit Liv, han hører Forbandelsen*, men melder intet. $\{$ [*Øvrighedens forbandende Trusler over den Skyldiges Medvidere, som intet angiver. 3 Mos. 5, 1.] $\}$

\VS{25}Frygt for Mennesker leder i Snare, men den, der stoler på HERREN, er bjærget.

\VS{26}Mange søger en Fyrstes Gunst; Mands Ret er dog fra HERREN.

\VS{27}Urettens Mand er retfærdiges Gru, hvo redeligt vandrer, gudløses Gru.



\par }\Chap{30}{\PP \VerseOne{1}Massaitten Agur, Jakes Søns ord. Manden siger: Træt har jeg slidt mig, Gud, træt har jeg slidt mig, Gud, jeg svandt hen;

\VS{2}thi jeg er for dum til at regnes for Mand, Mands Vid er ikke i mig;

\VS{3}Visdom lærte jeg ej, den Hellige lærte jeg ikke at kende.

\VS{4}Hvo opsteg til Himlen og nedsteg igen, hvo samlede Vinden i sine Næver, hvo bandt Vandet i et Klæde, hvo greb fat om den vide Jord? Hvad er hans Navn og hans Søns Navn? Du kender det jo.

\VS{5}Al Guds Tale er ren, han er Skjold for dem, der lider på ham.

\VS{6}Læg intet til hans Ord, at han ikke skal stemple dig som Løgner.

\VS{7}Tvende Ting har jeg bedet dig om, nægt mig dem ej, før jeg dør:

\VS{8}Hold Svig og Løgneord fra mig: giv mig hverken Armod eller Rigdom, men lad mig nyde mit tilmålte Brød,

\VS{9}at jeg ikke skal blive for mæt og fornægte og sige: “Hvo er HERREN?” eller blive for fattig og stjæle og volde min Guds Navn Men.

\VS{10}Bagtal ikke en Træl for hans Herre, at han ikke forbander dig, så du må bøde.

\VS{11}Der findes en Slægt, som forbander sin Fader og ikke velsigner sin Moder,

\VS{12}en Slægt, der tykkes sig ren og dog ej har tvættet Snavset af sig,

\VS{13}en Slægt med de stolteste Øjne, hvis Blikke er fulde af Hovmod.

\VS{14}en Slægt, hvis Tænder er Sværd hvis Kæber er skarpe Knive, så de æder de arme ud af Landet, de fattige ud af Menneskers Samfund.

\VS{15}Blodiglen har to Døtre: Givhid, Givhid! Der er tre, som ikke kan mættes, fire, som aldrig får nok:

\VS{16}Dødsriget og det golde Moderliv, Jorden, som aldrig mættes af Vand, og Ilden, som aldrig får nok.

\VS{17}Den, som håner sin Fader og spotter sin gamle Moder, hans Øje udhakker Bækkens Ravne, Ørneunger får det til Æde.

\VS{18}Tre Ting undres jeg over, fire fatter jeg ikke:

\VS{19}Ørnens Vej på Himlen, Slangens Vej på Klipper, Skibets Vej på Havet, Mandens Vej til den unge Kvinde.

\VS{20}Så er en Ægteskabsbryderskes Færd: Hun spiser og tørrer sig om Munden og siger: “Jeg har ikke gjort noget ondt!”

\VS{21}Under tre Ting skælver et Land, fire kan det ikke bære:

\VS{22}En Træl, når han gøres til Konge, en Nidding, når han spiser sig mæt,

\VS{23}en bortstødt Hustru, når hun bliver gift, en Trælkvinde, når hun arver sin Frue.

\VS{24}Fire på Jorden er små, visere dog end Vismænd:

\VS{25}Myrerne, de er et Folk uden Styrke, samler dog Føde om Sommeren;

\VS{26}Klippegrævlinger, et Folk uden Magt, bygger dog Bolig i Klipper;

\VS{27}Græshopper, de har ej Konge, drager dog ud i Rad og Række;

\VS{28}Firbenet, det kan man gribe med Hænder, er dog i Kongers Paladser.

\VS{29}Tre skrider stateligt frem, fire har statelig Gang:

\VS{30}Løven, Kongen blandt Dyrene, som ikke viger for nogen;

\VS{31}en sadlet Stridshest, en Buk, en Konge midt i sin Hær.

\VS{32}Har du handlet som Dåre i Overmod, tænker du ondt, da Hånd for Mund!

\VS{33}[Dansk31: 32] Thi Tryk på Mælk giver Ost, Tryk på Næsen Blod og Tryk på Vrede Trætte.



\par }\Chap{31}{\PP \VerseOne{1}Kong Lemuel af Massas Ord; som hans Moder tugtede ham med.

\VS{2}Hvad, Lemuel, min Søn, min førstefødte, hvad skal jeg sige dig, hvad, mit Moderlivs Søn, hvad, mine Løfters Søn?

\VS{3}Giv ikke din Kraft til Kvinder, din Kærlighed til dem, der ødelægger Konger.

\VS{4}Det klæder ej Konger, Lemuel, det klæder ej Konger at drikke Vin eller Fyrster at kræve stærke Drikke,

\VS{5}at de ikke skal drikke og glemme Vedtægt og bøje Retten for alle arme.

\VS{6}Giv den segnende stærke Drikke, og giv den mismodige Vin;

\VS{7}lad ham drikke og glemme sin Fattigdom, ej mer ihukomme sin Møje.

\VS{8}Luk Munden op for den stumme, for alle lidendes Sag;

\VS{9}luk Munden op og døm retfærdigt, skaf den arme og fattige Ret!

\VS{10}Hvo finder en duelig Hustru? Hendes Værd står langt over Perlers.

\VS{11}Hendes Husbonds Hjerte stoler på hende, på Vinding skorter det ikke.

\VS{12}Hun gør ham godt og intet ondt alle sine Levedage.

\VS{13}Hun sørger for Uld og Hør, hun bruger sine Hænder med Lyst.

\VS{14}Hun er som en Købmands Skibe, sin Føde henter hun langvejs fra.

\VS{15}Endnu før Dag står hun op og giver Huset Mad, sine Piger deres tilmålte Del.

\VS{16}Hun tænker på en Mark og får den, hun planter en Vingård, for hvad hun har tjent.

\VS{17}Hun bælter sin Hofte med Kraft, lægger Styrke i sine Arme.

\VS{18}Hun skønner, hendes Husholdning lykkes, hendes Lampe går ikke ud om Natten.

\VS{19}Hun rækker sine Hænder mod Rokken, Fingrene tager om Tenen.

\VS{20}Hun rækker sin Hånd til den arme, rækker Armene ud til den fattige.

\VS{21}Af Sne har hun intet at frygte for sit Hus, thi hele hendes Hus er klædt i Skarlagen.

\VS{22}Tæpper laver hun sig, hun er klædt i Byssus og Purpur.

\VS{23}Hendes Husbond er kendt i Portene, når han sidder blandt Landets Ældste.

\VS{24}Hun væver Linned til Salg og sælger Bælter til Kræmmeren.

\VS{25}Klædt i Styrke og Hæder går hun Morgendagen i Møde med Smil.

\VS{26}Hun åbner Munden med Visdom, med mild Vejledning på Tungen.

\VS{27}Hun våger over Husets Gænge og spiser ej Ladheds Brød.

\VS{28}Hendes Sønner står frem og giver hende Pris, hendes Husbond synger hendes Lov:

\VS{29}“Mange duelige Kvinder findes, men du står over dem alle!”

\VS{30}Ynde er Svig og Skønhed Skin; en Kvinde, som frygter HERREN, skal roses.

\VS{31}Lad hende få sine Hænders Frugt, hendes Gerninger synger hendes Lov i Portene.


\par }