Jobu.
14.
Čovjek koga je žena rodila kratka je vijeka i pun nevolja. 
K'o cvijet je nikao i vene već, poput sjene bježi ne zastajuć'. 
Na takva, zar, ti oči otvaraš i preda se na sud ga izvodiš? 
Tko će čisto izvuć' iz nečista? Nitko! 
Pa kad su njegovi dani odbrojeni, kad mu broj mjeseci o tebi ovisi, kad mu granicu stavljaš neprijelaznu, 
skini s njega pogled da počinut' može, poput najamnika da svoj dan uživa. 
TÓa ni drvu nije nada sva propala, posječeno, ono opet prozeleni i mladice nove iz njega izbiju. 
Ako mu korijen i ostari u zemlji, ako mu se panj i sasuši u prahu, 
oćutjevši vodu, ono će propupat' i pustiti grane kao stablo novo. 
Al' kad čovjek umre, ostaje pokošen, kad smrtnik izdahne, gdje li je on tada? 
Može sva voda iz mora ispariti i presahnut' rijeke, isušit posvema', 
al' čovjek kad legne, ne ustaje više, dok nebesa bude, neće se podići, od sna se svojega probuditi neće. 
O, kad bi me htio skriti u Šeolu, zakloniti me dok srdžba ti ne mine, dÓati mi rok kad ćeš me se spomenuti, 
- jer, kad umre čovjek, zar uskrsnut' može? - čekao bih te sve dane vojske svoje dok ne bi došao da mi smjenu dadeš. 
Zvao bi me, a ja bih se odazvao: zaželio si se djela svojih ruku. 
A sad nad svakim mojim vrebaš korakom, nijednog mi grijeha nećeš oprostiti, 
u vreći si prijestup moj zapečatio i krivicu moju svu si zapisao. 
Vaj! K'o što se jednom uruši planina, k'o što se hridina s mjesta svog odvali, 
k'o što voda kamen s vremenom istroši, a pljusak bujicom zemlju svu sapere, tako uništavaš nadu u čovjeku. 
Oborio si ga - on ode za svagda, nagrđena lica, otjeran, odbačen. 
Djecu mu poštuju - o tom ništa ne zna; ako su prezrena - o tom ne razmišlja. 
On jedino pati zbog svojega tijela, on jedino tuži zbog svojeg života.” 
