\NormalFont\ShortTitle{Jobu}

{\MT Knjiga o Jobu


\par }\ChapOne{1}{\PP \VerseOne{1}Bijaše nekoć u zemlji Usu čovjek po imenu Job. Bio je to čovjek neporočan i pravedan: bojao se Boga i klonio zla.

\VS{2}Rodilo mu se sedam sinova i tri kćeri.

\VS{3}Imao je sedam tisuća ovaca, tri tisuće deva, pet stotina jarmova goveda, pet stotina magarica i veoma mnogo služinčadi. Čovjek taj bijaše najugledniji među svim istočnjacima.

\VS{4}Sinovi su njegovi običavali naizmjence priređivati gozbe kod jednoga od njih, svaki u svoj dan, te su pozivali svoje tri sestre da jedu i piju s njima.

\VS{5}A kad bi se izredali s gozbama, Job bi ih pozvao na očišćenje. Uranio bi izjutra i prinio paljenice za svakog od njih; mislio je: “Tko zna nisu li mi sinovi griješili i u srcu Boga hulili!” Tako je Job svagda činio.

\VS{6}Jednoga dana dođu sinovi Božji da stanu pred Jahvu, a među njima pristupi i Satan.

\VS{7}Jahve tad upita Satana: “Odakle dolaziš?” - “Evo prođoh zemljom i obiđoh je”, odgovori on.

\VS{8}Nato će Jahve: “Nisi li zapazio slugu moga Joba? Njemu na zemlji nema ravna. Čovjek je to neporočan i pravedan, boji se Boga i kloni zla!”

\VS{9}A Satan odgovori Jahvi: “Zar se Job uzalud Boga boji?

\VS{10}Zar nisi ogradio njega, kuću mu i sav posjed njegov? Blagoslovio si djelo njegovih ruku, stoka mu se namnožila po zemlji.

\VS{11}Ali pruži jednom ruku i dirni mu u dobra: u lice će te prokleti!”

\VS{12}“Neka ti bude! - reče Jahve Satanu. - Sa svime što ima radi što ti drago; samo ruku svoju na nj ne diži.” I Satan ode ispred lica Jahvina.

\VS{13}Jednoga dana, dok su Jobovi sinovi i kćeri jeli i pili vino u kući najstarijeg brata,

\VS{14}dođe glasnik k Jobu i reče: “Tvoji su volovi orali a magarice pokraj njih pasle,

\VS{15}kad iznenada Sabejci navališe na njih i oteše ih, pobivši momke oštrim mačem. Jedini ja utekoh da ti ovo javim.”

\VS{16}Dok je on još to govorio, dođe drugi i reče: “Oganj Božji udari s neba, spali tvoje ovce i pastire te ih proždrije. Jedini ja utekoh da ti javim.”

\VS{17}Dok je još govorio, dođe treći i reče: “Kaldejci navališe sa tri čete na tvoje deve i oteše ih, pobivši momke oštrim mačem. Jedini ja utekoh da ti javim.”

\VS{18}Dok je ovaj još govorio, dođe četvrti i reče: “Tvoji su sinovi i kćeri jeli i pili vino u kući najstarijeg brata.

\VS{19}I gle, vjetar se silan diže iz pustinje, udari na sva četiri ugla kuće, obori je na djecu te ona zaglaviše. Jedini ja utekoh da ti javim.”

\VS{20}Tad ustade Job, razdrije haljinu na sebi, obrija glavu pa ničice pade na zemlju, pokloni se

\VS{21}i reče: “Go iziđoh iz krila majčina, go ću se onamo i vratiti. Jahve dao, Jahve oduzeo! Blagoslovljeno ime Jahvino!”

\VS{22}Uza sve to, nije sagriješio Job niti je kakvu ludost protiv Boga izustio.



\par }\Chap{2}{\PP \VerseOne{1}Jednoga dana dođu opet sinovi Božji da stanu pred Jahvu, a među njima pristupi i Satan.

\VS{2}Jahve tad upita Satana: “Odakle dolaziš?” - “Evo prođoh zemljom i obiđoh je”, odgovori on.

\VS{3}Nato će Jahve: “Nisi li zapazio slugu moga Joba? Njemu na zemlji nema ravna. Čovjek je to neporočan i pravedan: boji se Boga i kloni zla! On je još postojan u neporočnosti, pa si me uzalud izazvao da ga upropastim.”

\VS{4}A Satan odvrati: “Koža za kožu! Sve što čovjek ima dat će za život.

\VS{5}Ali pruži ruku, dotakni se kosti njegove i mesa: u lice će te prokleti!”

\VS{6}“Neka ti bude! - reče Jahve Satanu. - U tvojoj je ruci; život mu samo sačuvaj!”

\VS{7}I Satan ode ispred lica Jahvina. On udari Joba zlim prištem od tabana do tjemena.

\VS{8}Job uze crijep da se struže njime i sjede u pepeo.

\VS{9}Tada mu njegova žena reče: “Zar si još postojan u neporočnosti? Prokuni Boga i umri!”

\VS{10}Job joj odgovori: “Brbljaš kao luđakinja! Kad od Boga primamo dobro, zar da onda i zlo ne primimo?” U svemu tome Job nije sagriješio svojim usnama.

\VS{11}U to čuše tri Jobova prijatelja za sve nevolje koje ga zadesiše; svaki se zaputi iz svoga kraja - Elifaz iz Temana, Bildad iz Šuaha, Sofar iz Naama - i odlučiše da odu zajedno ožaliti ga i utješiti.

\VS{12}A kad su izdaleka upravili oči na njega, nisu ga prepoznali. Tad udariše u plač; svaki razdrije svoju haljinu i prosu prah po glavi.

\VS{13}Potom sjedoše kraj njega na zemlju i ostadoše tako sedam dana i sedam noći. Nijedan mu ne progovori ni riječi, jer vidješe da je velika njegova bol.



\par }\Chap{3}{\PP \VerseOne{1}Napokon otvori Job usta i prokle dan svoj;

\VS{2}poče svoju besjedu i reče:

\VS{3}“O, ne bilo dana kad sam se rodio i noći što javi: 'Začeo se dječak!'

\VS{4}U crnu tminu dan taj nek se prometne! S visina se njega Bog ne spominjao, svjetlost sunčeva ne svijetlila mu više!

\VS{5}Mrak i sjena smrtna o nj se otimali, posvema ga tmina gusta prekrila, pomrčine dnevne stravom ga morile!

\VS{6}O, da bi ga tama svega presvojila, nek' se ne dodaje danima godine, nek' ne ulazi u brojenje mjeseci!

\VS{7}A noć ona bila žalosna dovijeka, ne čulo se u njoj radosno klicanje!

\VS{8}Prokleli je oni štono dan proklinju i Levijatana probudit' su kadri!

\VS{9}Pomrčale zvijezde njezina svanuća, zaludu se ona vidjelu nadala, i zorinih vjeđa ne gledala nigda!

\VS{10}Što mi od utrobe ne zatvori vrata da sakrije muku od mojih očiju!

\VS{11}Što nisam mrtav od krila materina, što ne izdahnuh izlazeć' iz utrobe?

\VS{12}Čemu su me dva koljena prihvatila i dojke dvije da me nejaka podoje?

\VS{13}U miru bih vječnom počivao sada, spavao bih, pokoj svoj bih uživao

\VS{14}s kraljevima i savjetnicima zemlje koji su sebi pogradili grobnice,

\VS{15}ili s knezovima, zlatom bogatima, što su kuće svoje srebrom napunili.

\VS{16}Ne bih bio - k'o nedonošče zakopano, k'o novorođenče što svjetla ne vidje.

\VS{17}Zlikovci se više ne obijeste ondje, iznemogli tamo nalaze počinka.

\VS{18}Sužnjeve na miru tamo ostavljaju: ne slušaju više poviku stražara.

\VS{19}Malen ondje leži zajedno s velikim, rob je slobodan od gospodara svoga.

\VS{20}Čemu darovati svjetlo nesretniku i život ljudima zagorčene duše

\VS{21}koji smrt ištu, a ona ne dolazi, i kao za blagom za njome kopaju?

\VS{22}Grobnom bi se humku oni radovali, klicali od sreće kad bi grob svoj našli.

\VS{23}Što će to čovjeku kom je put sakriven, koga je Bog sa svih strana zapriječio?

\VS{24}Zato videć' hranu, uzdahnuti moram, k'o voda se moji razlijevaju krici.

\VS{25}Obistinjuje se moje strahovanje, snalazi me, evo, čega god se bojah.

\VS{26}Pokoja ni mira meni više nema, u mukama mojim nikad mi počinka.”



\par }\Chap{4}{\PP \VerseOne{1}Tad prozbori Elifaz Temanac i reče:

\VS{2}“Možeš li podnijeti da ti progovorim? Ali tko se može uzdržat' od riječi!

\VS{3}Eto, mnoge ljude ti si poučio, okrijepio si iznemogle mišice;

\VS{4}riječju svojom klonule si pridizao, ojačavao si koljena klecava.

\VS{5}A kad tebe stiže, klonuo si duhom, na tebe kad pade, čitav si se smeo!

\VS{6}Zar pobožnost tvoja nadu ti ne daje, neporočnost tvoja životu ufanje?

\VS{7}TÓa sjeti se: nevin - propade li kada? Kada su zatrti bili pravednici?

\VS{8}Iz iskustva zborim: nesrećom tko ore i nevolju sije, nju će i požeti.

\VS{9}Od daha Božjega oni pogibaju, na gnjevni mu disaj nestaju sa zemlje.

\VS{10}Rika lavlja, urlik leopardov krše se k'o zubi u lavića.

\VS{11}Lav ugiba jer mu nesta plijena, rasuli se mladi lavičini.

\VS{12}Tajna riječ se meni objavila, šapat njen je uho moje čulo.

\VS{13}Noću, kada snovi duh obuzmu i san dubok kad na ljude pada,

\VS{14}strah i trepet mene su svladali, kosti moje žestoko se stresle.

\VS{15}Dah mi neki preko lica prođe, digoše se dlake na mom tijelu.

\VS{16}Stajao je netko - lica mu ne poznah - ali likom bješe pred očima mojim. Posvuda tišina; uto začuh šapat:

\VS{17}'Zar je smrtnik koji pred Bogom pravedan? Zar je čovjek čist pred svojim Stvoriteljem?

\VS{18}Ni slugama svojim više ne vjeruje, i anđele svoje za grijeh okrivljuje -

\VS{19}kako ne bi onda goste stanova glinenih kojima je temelj u prahu zemaljskom. Gle, kao moljce njih sveudilj satiru:

\VS{20}od jutra do mraka u prah pretvore, nestaju zasvagda - nitko i ne vidi.

\VS{21}Iščupan je kolčić njihova šatora, pogibaju skoro, mudrost ne spoznavši.'



\par }\Chap{5}{\PP \VerseOne{1}Ded zazivlji! Zar će ti se tko odazvat'? Kojem li se svecu misliš sad obratit'?

\VS{2}Doista, budalu njegov bijes ubija, luđaka će sasvim skončat ljubomora.

\VS{3}Bezumnika vidjeh kako korijen pušta, al' prokletstvo skoro na kuću mu pade.

\VS{4}Njegovi su sinci daleko od spasa, njih nezaštićene na Vratima tlače.

\VS{5}Ljetinu njihovu pojedoše gladni, sam Bog ju je njima oteo iz usta, a žedni hlepe za njihovim dobrima.

\VS{6}Ne, opačina ne izbija iz zemlje, nit' nevolja iz tla može nići sama,

\VS{7}nego čovjek rađa muku i nevolju kao što let orlov teži u visinu.

\VS{8}Al' ja bih se ipak Bogu utekao i pred njime stvar bih svoju razložio.

\VS{9}Nedokučiva on djela silna stvori, čudesa koja se izbrojit' ne mogu.

\VS{10}On kišom rosi po svem licu zemljinu i vodu šalje da nam polja natapa.

\VS{11}Da bi ponižene visoko digao, da bi ojađene srećom obdario,

\VS{12}redom ruši ono što lukavci smisle, što god započeli, on im izjalovi.

\VS{13}On hvata mudre u njihovu lukavstvu, naume spletkara obraća u ništa.

\VS{14}Posred bijela dana zapadnu u tamu, pipaju u podne kao usred noći.

\VS{15}On iz njinih ralja izbavlja jadnika, iz silničkih ruku diže siromaha.

\VS{16}Tako se pokaže nada nevoljniku, i nepravda mora zatvoriti usta.

\VS{17}Da, blago čovjeku koga Bog odbaci! Stoga ti ne prezri karanje Svesilnog!

\VS{18}On ranjava, ali i ranu povija, udara i svojom zacjeljuje rukom.

\VS{19}Iz šest će nevolja tebe izbaviti, ni u sedmoj zlo te dotaknuti neće.

\VS{20}U gladi, od smrti on će te spasiti, a u ratu, oštru će te otet maču.

\VS{21}Biču zla jezika uklonit će tebe, ispred otimača bez straha ćeš biti.

\VS{22}Suši i studeni ti ćeš se smijati i od divljih zvijeri strahovati nećeš.

\VS{23}Sklopit' ti ćeš savez s kamenjem na njivi, zvjerad divlja s tobom u miru će biti.

\VS{24}U šatoru svome mir ćeš uživati, dom svoj kad pohodiš netaknut će stajat.

\VS{25}Koljeno ćeš svoje gledat' gdje se množi i potomstvo gdje ti kao trava raste.

\VS{26}U grob ti ćeš leći kada budeš zreo, kao što se žito snosi kad dozori.

\VS{27}Sve motrismo ovo: istina je živa! zato sve za dobro svoje ti poslušaj.”



\par }\Chap{6}{\PP \VerseOne{1}A Job progovori i reče:

\VS{2}“O, kad bi se jad moj izmjeriti mog'o, a nevolje moje stavit' na tezulju!

\VS{3}Teže one jesu od sveg pijeska morskog, i stoga mi riječi zastraniti znaju.

\VS{4}Strijele Svesilnoga u mojem su mesu, ljuti otrov njihov ispija mi dušu, Božje se strahote oborile na me.

\VS{5}TÓa, kraj svježe trave njače li magarac, muče li goveče kraj punih jasala?

\VS{6}Zar hranu bljutavu jedemo bez soli? Zar kakove slasti ima u bjelancu?

\VS{7}Al' ono što mi se gadilo dotaći, to mi je sada sva hrana u bolesti.

\VS{8}O, da bi se molba moja uslišala, da mi Bog ispuni ono čem se nadam!

\VS{9}O, kada bi me Bog uništiti htio, kada bi mahnuo rukom da me satre!

\VS{10}Za mene bi prava utjeha to bila, klicati bih mog'o u mukama teškim što se ne protivljah odluci Svetoga.

\VS{11}Zar snage imam da mogu čekati? Radi kakve svrhe da ja duže živim?

\VS{12}Zar je snaga moja k'o snaga kamena, zar je tijelo moje od mjedi liveno?

\VS{13}Na što se u sebi osloniti mogu? Zar mi svaka pomoć nije uskraćena?

\VS{14}Tko odbija milost bližnjemu svojemu, prezreo je strah od Boga Svesilnoga.

\VS{15}Kao potok me iznevjeriše braća, kao bujice zimske svoje korito.

\VS{16}Od leda mutne vode im se nadimlju, 'bujaju od snijega što se topit' stao;

\VS{17}al u doba sušno naskoro presahnu, od žege ishlape tada iz korita.

\VS{18}Karavane zbog njih skreću sa putova, u pustinju zađu i u njoj se gube.

\VS{19}Karavane temske očima ih traže, putnici iz Šebe nadaju se njima.

\VS{20}A kad do njih dođu, nađu se u čudu, jer su se u nadi svojoj prevarili.

\VS{21}U ovom ste času i vi meni takvi: vidjeste strahotu pa se preplašiste.

\VS{22}Rekoh li vam možda: 'Darujte mi štogod, poklonite nešto od svojega blaga;

\VS{23}iz šake dušmanske izbavite mene, oslobodite me silnikova jarma?'

\VS{24}Vi me poučite, pa ću ušutjeti, u čem je moj prijestup, pokažite meni.

\VS{25}O, kako su snažne besjede iskrene! Al' kamo to vaši smjeraju prijekori?

\VS{26}Mislite li možda prekoriti riječi? TÓa u vjetar ide govor očajnikov!

\VS{27}Nad sirotom kocku zar biste bacali i sa prijateljem trgovali svojim?

\VS{28}U oči me sada dobro pogledajte, paz'te neću li vam slagati u lice.

\VS{29}Povucite riječ! Kakve li nepravde! Povucite riječ, neporočan ja sam!

\VS{30}Zar pakosti ima na usnama mojim? Zar nesreću svaku okusio nisam?



\par }\Chap{7}{\PP \VerseOne{1}Nije l' vojska život čovjekov na zemlji? Ne provodi l' dane poput najamnika?

\VS{2}Kao što trudan rob za hladom žudi, poput nadničara štono plaću čeka,

\VS{3}mjeseci jada tako me zapadoše i noći su mučne meni dosuđene.

\VS{4}Liježuć' mislim svagda: 'Kada ću ustati?' A dižuć se: 'Kada večer dočekati!' I tako se kinjim sve dok se ne smrkne.

\VS{5}PÓut moju crvi i blato odjenuše, koža na meni puca i raščinja se.

\VS{6}Dani moji brže od čunka prođoše, promakoše hitro bez ikakve nade.

\VS{7}Spomeni se: život moj je samo lahor i oči mi neće više vidjet' sreće!

\VS{8}Prijateljsko oko neće me gledati; pogled svoj u mene upro si te sahnem.

\VS{9}Kao što se oblak gubi i raspline, tko u Šeol siđe, više ne izlazi.

\VS{10}Domu svome natrag ne vraća se nikad, njegovo ga mjesto više ne poznaje.

\VS{11}Ustima ja svojim stoga branit' neću, u tjeskobi duha govorit ću sada, u gorčini duše ja ću zajecati.

\VS{12}Zar sam more ili neman morska, pa si stražu nada mnom stavio?

\VS{13}Kažem li: 'Na logu ću se smirit', ležaj će mi olakšati muke',

\VS{14}snovima me prestravljuješ tada, prepadaš me viđenjima mučnim.

\VS{15}Kamo sreće da mi se zadavit'! Smrt mi je od patnja mojih draža.

\VS{16}Ja ginem i vječno živjet neću; pusti me, tek dah su dani moji!

\VS{17}Što je čovjek da ga toliko ti cijeniš, da je srcu tvojem tako prirastao

\VS{18}i svakoga jutra da njega pohodiš i svakoga trena da ga iskušavaš?

\VS{19}Kada ćeš svoj pogled skinuti sa mene i dati mi barem pljuvačku progutat'?

\VS{20}Ako sam zgriješio, što učinih tebi, o ti koji pomno nadzireš čovjeka? Zašto si k'o metu mene ti uzeo, zbog čega sam tebi na teret postao?

\VS{21}Zar prijestupa moga ne možeš podnijeti i ne možeš prijeći preko krivnje moje? Jer, malo će proći i u prah ću leći, ti ćeš me tražiti, al' me biti neće.”



\par }\Chap{8}{\PP \VerseOne{1}Bildan iz Šuaha progovori tad i reče:

\VS{2}“Dokad ćeš jošte govoriti tako, dokle će ti riječ kao vihor biti?

\VS{3}TÓa zar može Bog pravo pogaziti, može li pravdu izvrnut' Svesilni?

\VS{4}Ako mu djeca tvoja sagriješiše, preda ih zato bezakonju njinu.

\VS{5}Al' ako Boga potražiš iskreno i od Svesilnog milost ti izmoliš;

\VS{6}ako li budeš čist i neporočan, odsad će svagda on nad tobom bdjeti i obnovit će kuću pravedniku.

\VS{7}Bit će malena tvoja sreća prošla prema budućoj što te očekuje.

\VS{8}No pitaj samo prošle naraštaje, na mudrost pređa njihovih pripazi.

\VS{9}Od jučer mi smo i ništa ne znamo, poput sjene su na zemlji nam dani.

\VS{10}Oni će te poučit' i reći ti, iz srca će svog izvući besjede:

\VS{11}'Izvan močvare zar će rogoz nići? Zar će bez vode trstika narasti?

\VS{12}Zeleni se sva, al' i nekošena usahne prije svake druge trave.

\VS{13}To je kob svakog tko Boga zaboravi; tako propada nada bezbožnika:

\VS{14}Nit je tanana njegovo uzdanje, a ufanje mu kuća paukova.

\VS{15}Nasloni li se, ona mu se ljulja, prihvati li se, ona mu se ruši.

\VS{16}Zeleni se i sav na suncu buja, vrt su mu cio mladice prerasle.

\VS{17}Svojim korijenjem krš je isprepleo te život crpe iz živa kamena.

\VS{18}A kad ga s mjesta njegova istrgnu, ono ga niječe: 'Nikada te ne vidjeh!'

\VS{19}I evo gdje na putu sada trune dok drugo bilje već niče iz zemlje.

\VS{20}Ne, Bog neće odbacit' neporočne, niti će rukom poduprijet' opake.

\VS{21}Smijeh će ti opet ispuniti usta, s usana će odjeknuti klicanje.

\VS{22}Dušmane će ti odjenut' sramota i šatora će nestat' zlikovačkog.'”



\par }\Chap{9}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“Zaista, dobro ja znadem da je tako: kako da pred Bogom čovjek ima pravo?

\VS{3}Ako bi se tkogod htio prÓeti s njime, odvratio mu ne bi ni jednom od tisuću.

\VS{4}Srcem on je mudar, a snagom svesilan, i tko bi se njemu nekažnjeno opro?

\VS{5}On brda premješta, a ona to ne znaju, u jarosti svojoj on ih preokreće.

\VS{6}Pokreće on zemlju sa njezina mjesta, iz temelja njene potresa stupove.

\VS{7}Kad zaprijeti suncu, ono se ne rađa, on pečatom svojim i zvijezde pečati.

\VS{8}Jedini on je nebesa razapeo i pučinom morskom samo on hodao.

\VS{9}Stvorio je Medvjede i Oriona, Vlašiće i zvijezđa na južnome nebu.

\VS{10}Tvorac on je djela silnih, nepojmljivih čudesa koja se izbrojit' ne mogu.

\VS{11}Ide pored mene, a ja ga ne vidim; evo, on prolazi - ja ga ne opažam.

\VS{12}Ugrabi li što, tko će mu to priječit, i tko ga pitat smije: 'Što si učinio?'

\VS{13}Bog silni srdžbu svoju ne opoziva: pred njim poniču saveznici Rahaba.

\VS{14}Pa kako onda da njemu odgovorim, koju riječ da protiv njega izaberem?

\VS{15}I da sam u pravu, odvratio ne bih, u suca svojega milost bih molio.

\VS{16}A kad bi se na zov moj i odazvao, vjerovao ne bih da on glas moj sluša.

\VS{17}Jer, za dlaku jednu on mene satire, bez razloga moje rane umnožava.

\VS{18}Ni časa jednoga predahnut' mi ne da, nego mene svakom gorčinom napaja!

\VS{19}Ako je na snagu - tÓa on je najjači! Ako je na pravdu - tko će njega na sud?

\VS{20}Da sam i prav, usta bi me osudila, da sam i nevin, zlim bi me proglasila.

\VS{21}A jesam li nevin? Ni sam ne znam više, moj je život meni sasvim omrzao!

\VS{22}Jer, to je svejedno; i zato ja kažem: nevina i grešnika on dokončava.

\VS{23}I bič smrtni kad bi odjednom ubijo ... ali on se ruga nevolji nevinih.

\VS{24}U zemlji predanoj u šake zlikovaca, on oči sucima njezinim zastire. Ako on to nije, tko je drugi onda?

\VS{25}Od skoroteče su brži moji dani, bježe daleko, nigdje dobra ne videć.'

\VS{26}K'o čamci od rogoza hitro promiču, k'o orao na plijen kada se zaleti.

\VS{27}Kažem li: zaboravit ću jadikovku, razvedrit ću lice i veseo biti,

\VS{28}od mojih me muka groza obuzima, jer znadem da me ti ne držiš nevinim.

\VS{29}Ako li sam grešan, tÓa čemu onda da zalud mučim sebe.

\VS{30}Kad bih i sniježnicom sebe ja isprao, kad bih i lugom ruke svoje umio,

\VS{31}u veću bi me nečist opet gurnuo, i moje bi me se gnušale haljine!

\VS{32}Nije čovjek k'o ja da se s njime pravdam i na sud da idem s njim se parničiti.

\VS{33}Niti kakva suca ima među nama da ruke svoje stavi na nas dvojicu,

\VS{34}da šibu njegovu od mene odmakne, da užas njegov mene više ne plaši!

\VS{35}Govorit ću ipak bez ikakva straha, jer ja nisam takav u svojim očima!



\par }\Chap{10}{\PP \VerseOne{1}Kad mi je duši život omrznuo, nek' mi tužaljka poteče slobodno, zborit ću u gorčini duše svoje.

\VS{2}Reću ću Bogu: Nemoj me osudit! Kaži mi zašto se na me obaraš.

\VS{3}TÓa što od toga imaš da me tlačiš, da djelo ruku svojih zabacuješ, da pomažeš namjerama opakih?

\VS{4}Jesu li u tebe oči tjelesne? Zar ti vidiš kao što čovjek vidi?

\VS{5}Zar su ti dani k'o dani smrtnika a kao ljudski vijek tvoje godine?

\VS{6}Zbog čega krivnju moju istražuješ i grijehe moje hoćeš razotkriti,

\VS{7}kad znadeš dobro da sam nedužan, da ruci tvojoj izmaknut ne mogu?

\VS{8}Tvoje me ruke sazdaše, stvoriše, zašto da me sada opet raščiniš!

\VS{9}Sjeti se, k'o glinu si me sazdao i u prah ćeš me ponovo vratiti.

\VS{10}Nisi li mene k'o mlijeko ulio i učinio da se k'o sir zgrušam?

\VS{11}Kožom si me i mesom odjenuo, kostima si me spleo i žilama.

\VS{12}S milošću si mi život darovao, brižljivo si nad mojim bdio dahom.

\VS{13}Al' u svom srcu ovo si sakrio, znam da je tvoja to bila namjera:

\VS{14}da paziš budno hoću li zgriješiti i da mi grijeh ne prođe nekažnjeno.

\VS{15}Ako sam grešan, onda teško meni, ako li sam prav, glavu ne smijem dići - shrvan sramotom, nesrećom napojen!

\VS{16}Ispravim li se, k'o lav me nagoniš, snagu svoju okušavaš na meni,

\VS{17}optužbe nove na mene podižeš, jarošću većom na mene usplamtiš i sa svježim se četama obaraš.

\VS{18}Iz utrobe što si me izvukao? O, što ne umrijeh: vidjeli me ne bi,

\VS{19}bio bih k'o da me ni bilo nije, iz utrobe u grob bi me stavili.

\VS{20}Mog su života dani tako kratki! Pusti me da se još malo veselim

\VS{21}prije nego ću na put bez povratka, u zemlju tame, zemlju sjene smrtne,

\VS{22}u zemlju tmine guste i meteža, gdje je svjetlost slična noći najcrnjoj.”



\par }\Chap{11}{\PP \VerseOne{1}Sofar iz Naama progovori tad i reče:

\VS{2}“Zar na riječi mnoge da se ne odvrati? Zar će se brbljavac još i opravdati?

\VS{3}Zar će tvoje trice ušutkati ljude, zar će ruganje ostat' neizrugano?

\VS{4}Rekao si: 'Nauk moj je neporočan, u očima tvojim čist sam i bez ljage.'

\VS{5}Ali kada bi Bog htio progovorit' i otvorit usta da ti odgovori

\VS{6}kada bi ti tajne mudrosti otkrio koje um nijedan ne može doumit', znao bi da ti za grijehe račun ište.

\VS{7}Možeš li dubine Božje proniknuti, dokučiti savršenstvo Svesilnoga?

\VS{8}Od neba je više: što još da učiniš? Od Šeola dublje: što još da mudruješ?

\VS{9}Duže je od zemlje - šire je od mora!

\VS{10}Ako se povuče, ako te pograbi, ako na sud preda, tko će mu braniti?

\VS{11}Jer on u čovjeku prozire prijevaru, vidi opačinu ako i ne gleda.

\VS{12}Čovjek se bezuman obraća k pameti i divlji magarac uzdi se pokori.

\VS{13}Ako li srce svoje ti uspraviš i ruke svoje pružiš prema njemu,

\VS{14}ako li zloću iz ruku odbaciš i u šatoru svom ne daš zlu stana,

\VS{15}čisto ćeš čelo moći tad podići, čvrst ćeš biti i bojati se nećeš.

\VS{16}Svojih se kušnja nećeš sjećat' više kao ni vode koja je protekla.

\VS{17}Jasnije će tvoj život sjat' no podne, tmina će se obratit' u svanuće.

\VS{18}U uzdanju svom živjet ćeš sigurno i zaštićen počivat ćeš u miru.

\VS{19}Kad legneš, nitko te buniti neće; mnogi će tvoju tražiti naklonost.

\VS{20}A zlikovcima ugasnut će oči, neće im više biti utočišta: izdahnut', bit će jedina im nada.”



\par }\Chap{12}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“Uistinu, vi ste cvijet naroda, sa vama će izumrijeti mudrost.

\VS{3}Al' i ja znam k'o i vi misliti, ni u čemu od vas gori nisam: tko za stvari takve ne bi znao?

\VS{4}Prijateljima sam svojim ja na podsmijeh što zazivam Boga da mi odgovori! Na podsmijeh ja sam - pravednik neporočan!

\VS{5}Prezirat' je nesretnika - sretni misle, udariti treba onog što posrće!

\VS{6}Dotle su na miru šatori pljačkaša, izazivači Boga žive bezbrižno kao da Boga u šaci svojoj drže!

\VS{7}Ali pitaj zvijeri, i poučit će te; ptice nebeske pitaj, i razjasnit će ti.

\VS{8}Gušteri zemlje to će ti protumačit', ribe u moru ispripovjedit će ti.

\VS{9}Od stvorenja sviju, koje ne bi znalo da je sve to Božja ruka učinila?!

\VS{10}U ruci mu leži život svakog bića i dah životvorni svakog ljudskog tijela.

\VS{11}Zar uhom mi ne sudimo besjedu k'o što kušamo nepcem okus jela?

\VS{12}Sjedine mudrost donose čovjeku, a s vijekom dugim umnost mu dolazi.

\VS{13}Ali u Njemu mudrost je i snaga, u Njemu savjet je i sva razumnost.

\VS{14}Što razgradi, sagradit neće nitko, kog zatvori, nitko ne oslobađa.

\VS{15}Ustavi li vodu, suša nastaje; pusti li je, svu zemlju ispremetne.

\VS{16}Jer u njemu je snaga i sva mudrost, njegov je prevareni i varalica.

\VS{17}On savjetnike lišava razbora, suce pametne udara bezumljem.

\VS{18}On otpasuje pojas kraljevima i užetom im vezuje bokove.

\VS{19}On bosonoge tjera svećenike i mogućnike sa vlasti obara.

\VS{20}On diže riječ iz usta rječitima i starcima pravo rasuđivanje.

\VS{21}On sasiplje prezir po plemićima i junacima bedra raspasuje.

\VS{22}On dubinama razotkriva tmine i sjenu smrtnu na svjetlo izvodi.

\VS{23}On diže narod pa ga uništava, umnoži ga a potom iskorijeni.

\VS{24}On zaluđuje vladare naroda te po bespuću lutaju pustinjskom

\VS{25}i pipaju u tmini bez svjetlosti glavinjajući poput pijanaca.



\par }\Chap{13}{\PP \VerseOne{1}Očima svojim sve to ja vidjeh, ušima svojim čuh i razumjeh.

\VS{2}Sve što vi znate znadem to i ja, ni u čemu od vas gori nisam.

\VS{3}Zato, zborit' moram sa Svesilnim, pred Bogom svoj razlog izložiti.

\VS{4}Jer, kovači laži vi ste pravi, i svi ste vi zaludni liječnici!

\VS{5}Kada biste bar znali šutjeti, mudrost biste svoju pokazali!

\VS{6}Dokaze mi ipak poslušajte, razlog mojih usana počujte.

\VS{7}Zar zbog Boga govorite laži, zar zbog njega riječi te prijevarne?

\VS{8}Zar biste pristrano branit' htjeli Boga, zar biste mu htjeli biti odvjetnici?

\VS{9}Zar bi dobro bilo da vas on ispita? Zar biste ga obmanuli k'o čovjeka?

\VS{10}Kaznom preteškom on bi vas pokarao poradi potajne vaše pristranosti.

\VS{11}Zar vas veličanstvo njegovo ne plaši i zar vas od njega užas ne spopada?

\VS{12}Razlozi su vam od pepela izreke, obrana je vaša obrana od blata.

\VS{13}Umuknite sada! Dajte da govorim, pa neka me poslije snađe što mu drago.

\VS{14}Zar da meso svoje sam kidam zubima? Da svojom rukom život upropašćujem?

\VS{15}On me ubit' može: nade druge nemam već da pred njim svoje držanje opravdam.

\VS{16}I to je već zalog mojega spasenja, jer bezbožnik preda nj ne može stupiti.

\VS{17}Pažljivo mi riječi poslušajte, nek' vam prodre u uši besjeda.

\VS{18}Gle: ja sam pripremio parnicu, jer u svoje sam pravo uvjeren.

\VS{19}Tko se sa mnom hoće parničiti? - Umuknut ću potom te izdahnut'.

\VS{20}Dvije mi molbe samo ne uskrati da se od tvog lica ne sakrivam:

\VS{21}digni s mene tešku svoju ruku i užasom svojim ne straši me.

\VS{22}Tada me pitaj, a ja ću odgovarat'; ili ja da pitam, ti da odgovaraš.

\VS{23}Koliko počinih prijestupa i grijeha? Prekršaj mi moj pokaži i krivicu.

\VS{24}Zašto lice svoje kriješ sad od mene, zašto u meni vidiš neprijatelja?

\VS{25}Zašto strahom mučiš list vjetrom progonjen, zašto se na suhu obaraš slamčicu?

\VS{26}O ti, koji mi gorke pišeš presude i teretiš mene grijesima mladosti,

\VS{27}koji si mi noge u klade sapeo i koji bdiš nad svakim mojim korakom i tragove stopa mojih ispituješ!

\VS{28}Život mi se k'o trulo drvo raspada, k'o haljina što je moljci izjedaju!



\par }\Chap{14}{\PP \VerseOne{1}Čovjek koga je žena rodila kratka je vijeka i pun nevolja.

\VS{2}K'o cvijet je nikao i vene već, poput sjene bježi ne zastajuć'.

\VS{3}Na takva, zar, ti oči otvaraš i preda se na sud ga izvodiš?

\VS{4}Tko će čisto izvuć' iz nečista? Nitko!

\VS{5}Pa kad su njegovi dani odbrojeni, kad mu broj mjeseci o tebi ovisi, kad mu granicu stavljaš neprijelaznu,

\VS{6}skini s njega pogled da počinut' može, poput najamnika da svoj dan uživa.

\VS{7}TÓa ni drvu nije nada sva propala, posječeno, ono opet prozeleni i mladice nove iz njega izbiju.

\VS{8}Ako mu korijen i ostari u zemlji, ako mu se panj i sasuši u prahu,

\VS{9}oćutjevši vodu, ono će propupat' i pustiti grane kao stablo novo.

\VS{10}Al' kad čovjek umre, ostaje pokošen, kad smrtnik izdahne, gdje li je on tada?

\VS{11}Može sva voda iz mora ispariti i presahnut' rijeke, isušit posvema',

\VS{12}al' čovjek kad legne, ne ustaje više, dok nebesa bude, neće se podići, od sna se svojega probuditi neće.

\VS{13}O, kad bi me htio skriti u Šeolu, zakloniti me dok srdžba ti ne mine, dÓati mi rok kad ćeš me se spomenuti,

\VS{14}- jer, kad umre čovjek, zar uskrsnut' može? - čekao bih te sve dane vojske svoje dok ne bi došao da mi smjenu dadeš.

\VS{15}Zvao bi me, a ja bih se odazvao: zaželio si se djela svojih ruku.

\VS{16}A sad nad svakim mojim vrebaš korakom, nijednog mi grijeha nećeš oprostiti,

\VS{17}u vreći si prijestup moj zapečatio i krivicu moju svu si zapisao.

\VS{18}Vaj! K'o što se jednom uruši planina, k'o što se hridina s mjesta svog odvali,

\VS{19}k'o što voda kamen s vremenom istroši, a pljusak bujicom zemlju svu sapere, tako uništavaš nadu u čovjeku.

\VS{20}Oborio si ga - on ode za svagda, nagrđena lica, otjeran, odbačen.

\VS{21}Djecu mu poštuju - o tom ništa ne zna; ako su prezrena - o tom ne razmišlja.

\VS{22}On jedino pati zbog svojega tijela, on jedino tuži zbog svojeg života.”



\par }\Chap{15}{\PP \VerseOne{1}Elifaz Temanac progovori tad i reče:

\VS{2}“Zar šupljom naukom odgovara mudrac i vjetrom istočnim trbuh napuhuje?

\VS{3}Zar on sebe brani riječima ispraznim, besjedama koje ničem ne koriste?

\VS{4}Još više ti činiš: ništiš strah od Boga, pred njegovim licem pribranost ukidaš.

\VS{5}Tvoje riječi krivicu tvoju odaju, poslužio si se jezikom lukavih,

\VS{6}vlastita te usta osuđuju, ne ja, protiv tebe same ti usne svjedoče.

\VS{7}Zar si prvi čovjek koji se rodio? Zar si na svijet prije bregova došao?

\VS{8}Zar si tajne Božje ti prisluškivao i mudrost čitavu za se prisvojio?

\VS{9}Što ti znadeš, a da i mi ne znamo, što ti razumiješ, a da to ne shvaćamo?

\VS{10}Ima među nama i sijedih i starih kojima je više ljeta no tvom ocu.

\VS{11}Zar su ti utjehe Božje premalene i blage riječi upućene tebi?

\VS{12}Što te srce tvoje tako slijepo goni i što tako divlje prevrćeš očima

\VS{13}kad proti Bogu jarost svoju okrećeš, a iz usta takve riječi ti izlaze!

\VS{14}Što je čovjek da bi čist mogao biti? Zar je itko rođen od žene pravedan?

\VS{15}Gle, ni u svece se On ne pouzdava, oku njegovu ni nebesa čista nisu,

\VS{16}a kamoli to biće gadno i buntovno, čovjek što k'o vodu pije opačinu!

\VS{17}Mene sad poslušaj, poučit' te hoću, što god sam vidjeh, ispričat' ti želim,

\VS{18}i ono što naučavahu mudraci ne tajeć' što su primili od pređa

\VS{19}kojima je zemlja ova bila dana kamo tuđin nije nikada stupio.

\VS{20}Zlikovac se muči cijelog svoga vijeka, nasilniku već su ljeta odbrojena.

\VS{21}Krik strave svagda mu u ušima ječi, dok miruje, na njeg baca se razbojnik.

\VS{22}Ne nada se da će izbjeći tminama i znade dobro da je maču namijenjen,

\VS{23}strvinaru da je kao plijen obećan. On znade da mu se dan propasti bliži.

\VS{24}Nemir i tjeskoba na njeg navaljuju, k'o kralj spreman na boj na nj se obaraju.

\VS{25}On je protiv Boga podizao ruku, usuđivao se prkosit' Svesilnom

\VS{26}Ohola je čela na njega srljao, iza štita debela dobro zaklonjen.

\VS{27}Lice mu bijaše obloženo salom a bokovi pretilinom otežali.

\VS{28}Razrušene je zaposjeo gradove i kućišta nastanio napuštena. Srušit će se ono što za sebe sazda;

\VS{29}cvasti mu neće, već rasuti se blago, sjena mu se neće po zemlji širiti.

\VS{30}On se tami više izmaknuti neće, opržit će oganj njegove mladice, u dahu plamenih usta nestat će ga.

\VS{31}U taštinu svoju neka se ne uzda, jer će mu ispraznost biti svom nagradom.

\VS{32}Prije vremena će svenut' mu mladice, grane mu se nikad neće zazelenjet'.

\VS{33}Kao loza, grozd će stresat' svoj nezreo, poput masline pobacit će cvatove.

\VS{34}Da, bezbožničko je jalovo koljeno, i vatra proždire šator podmitljivca.

\VS{35}Koji zlom zanesu, rađaju nesreću i prijevaru nose u utrobi svojoj.”



\par }\Chap{16}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“Koliko se takvih naslušah besjeda, kako ste mi svi vi mučni tješioci!

\VS{3}Ima li kraja tim riječima ispraznim? Što te goni da mi tako odgovaraš?

\VS{4}I ja bih mogao k'o vi govoriti da vam je duša na mjestu duše moje; i ja bih vas mog'o zasuti riječima i nad sudbom vašom tako kimat' glavom;

\VS{5}i ja bih mogao ustima vas hrabrit', i ne bih žalio trud svojih usana.

\VS{6}Al' ako govorim, patnja se ne blaži, ako li zašutim, zar će me minuti?

\VS{7}Zlopakost me sada shrvala posvema, čitava se rulja oborila na me.

\VS{8}Ustao je proti meni da svjedoči i u lice mi se baca klevetama.

\VS{9}Jarošću me svojom razdire i goni, škrgućuć' zubima obara se na me. Moji protivnici sijeku me očima,

\VS{10}prijeteći, na mene usta razvaljuju, po obrazima me sramotno ćuškaju, u čoporu svi tad navaljuju na me.

\VS{11}Da, zloćudnicima Bog me predao, u ruke opakih on me izručio.

\VS{12}Mirno življah dok On ne zadrma mnome, za šiju me ščepa da bi me slomio.

\VS{13}Uze me za biljeg i strijelama osu, nemilosrdno mi bubrege probode i mojom žuči zemlju žednu natopi.

\VS{14}Na tijelu mi ranu do rane otvara, kao bijesan ratnik nasrće na mene.

\VS{15}Tijelo sam golo u kostrijet zašio, zario sam čelo svoje u prašinu.

\VS{16}Zapalilo mi se sve lice od suza, sjena tamna preko vjeđa mi je pala.

\VS{17}A nema nasilja na rukama mojim, molitva je moja bila uvijek čista.

\VS{18}O zemljo, krvi moje nemoj sakriti i kriku mom ne daj nigdje da počine.

\VS{19}Odsad na nebu imam ja svjedoka, u visini gore moj stoji branitelj.

\VS{20}Moja vika moj je odvjetnik kod Boga dok se ispred njega suze moje liju:

\VS{21}o, da me obrani u parbi mojoj s Bogom ko što smrtnik brani svojega bližnjega.

\VS{22}No životu mom su odbrojena ljeta, na put bez povratka meni je krenuti.



\par }\Chap{17}{\PP \VerseOne{1}Daha mi nestaje, gasnu moji dani i za mene već se skupljaju grobari.

\VS{2}Rugači su evo mene dohvatili, od uvreda oka sklopiti ne mogu.

\VS{3}Stoga me zaštiti i budi mi jamcem kad mi nitko u dlan neće da udari.

\VS{4}Jer, srca si njina lišio razuma i dopustiti im nećeš da opstanu.

\VS{5}K'o taj što imanje dijeli drugovima, a djeci njegovoj dotle oči gasnu,

\VS{6}narodima svim sam na ruglo postao, onaj kom u lice svatko pljunut' može.

\VS{7}Od tuge vid mi se muti u očima, poput sjene moji udovi postaju.

\VS{8}Začudit će se zbog toga pravednici, na bezbožnika će planuti čestiti;

\VS{9}neporočni će na svom ustrajat' putu, čovjek čistih ruku ojačat će još više.

\VS{10}Hajde, svi vi, nećete li opet počet', tÓa među vama ja mudra ne nalazim!

\VS{11}Minuli su dani, propale zamisli, želje srca moga izjalovile se.

\VS{12}'U noći najcrnjoj, dan se približava; blizu je već svjetlo što tminu izgoni.'

\VS{13}A meni je nada otići u Šeol i prostrijeti sebi ležaj u mrklini.

\VS{14}Dovikujem grobu: 'Oče moj rođeni!' a crve pozdravljam: 'Mati moja, sestro!'

\VS{15}Ali gdje za mene ima jošte nade? Sreću moju tko će ikada vidjeti?

\VS{16}Hoće li u Šeol ona sa mnom sići da u prahu zajedno otpočinemo?”



\par }\Chap{18}{\PP \VerseOne{1}Bildad iz Šuaha progovori tad i reče:

\VS{2}“Kada kaniš obuzdat' svoje besjede? Opameti se sad da razgovaramo!

\VS{3}Zašto nas držiš za stoku nerazumnu, zar smo životinje u tvojim očima?

\VS{4}O ti, koji se od jarosti razdireš, hoćeš li da zemlja zbog tebe opusti da iz svoga mjesta iskoče pećine?

\VS{5}Al' ugasit će se svjetlost opakoga, i neće mu sjati plamen na ognjištu.

\VS{6}Potamnjet će svjetlo u njegovu šatoru i nad njime će se utrnut' svjetiljka.

\VS{7}Krepki mu koraci postaju sputani, o vlastite on se spotiče namjere.

\VS{8}Jer njegove noge vode ga u zamku, i evo ga gdje već korača po mreži.

\VS{9}Tanka mu je zamka nogu uhvatila, i evo, užeta čvrsto ga pritežu.

\VS{10}Njega vreba omča skrivena na zemlji, njega čeka klopka putem kojim hodi.

\VS{11}Odasvuda strahovi ga prepadaju, ustopice sveudilj ga proganjaju.

\VS{12}Glad je požderala svu snagu njegovu, nesreća je uvijek o njegovu boku.

\VS{13}Boleština kobna kožu mu razjeda, prvenac mu smrti nagriza udove.

\VS{14}Njega izvlače iz šatora njegova da bi ga odveli vladaru strahota.

\VS{15}U njegovu stanu tuđinac stanuje, po njegovu domu prosipaju sumpor.

\VS{16}Odozdo se suši njegovo korijenje, a odozgo grane sve mu redom sahnu.

\VS{17}Spomen će se njegov zatrti na zemlji, njegovo se ime s lica zemlje briše.

\VS{18}Iz svjetlosti njega u tminu tjeraju, izagnat' ga hoće iz kruga zemaljskog.

\VS{19}U rodu mu nema roda ni poroda, nit' preživjela na njegovu ognjištu.

\VS{20}Sudba je njegova Zapad osupnula, i čitav je Istok obuzela strepnja.

\VS{21}Evo, takav usud snalazi zlikovca i dom onog koji ne priznaje Boga.”



\par }\Chap{19}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“TÓa dokle ćete mučit' dušu moju, dokle ćete me riječima satirat'?

\VS{3}Već deseti put pogrdiste mene i stid vas nije što me zlostavljate.

\VS{4}Pa ako sam zastranio doista, na meni moja zabluda ostaje.

\VS{5}Mislite li da ste me nadjačali i krivnju moju da ste dokazali?

\VS{6}Znajte: Bog je to mene pritisnuo i svojom me je on stegnuo mrežom.

\VS{7}Vičem: 'Nasilje!' - nema odgovora; vapijem - ali za me pravde nema.

\VS{8}Sa svih strana put mi je zagradio, sve staze moje u tminu zavio.

\VS{9}Slavu je moju sa mene skinuo, sa moje glave strgnuo je krunu.

\VS{10}Podsijeca me odasvud te nestajem; k'o drvo, nadu mi je iščupao.

\VS{11}Raspalio se gnjev njegov na mene i svojim me drži neprijateljem.

\VS{12}U bojnom redu pristižu mu čete, putove proti meni nasipaju, odasvud moj opkoljavaju šator.

\VS{13}Od mene su se udaljila braća, otuđili se moji poznanici.

\VS{14}Nestade bližnjih mojih i znanaca, gosti doma mog zaboraviše me.

\VS{15}Sluškinjama sam svojim kao stranac, neznanac sam u njihovim očima.

\VS{16}Slugu zovnem, a on ne odgovara i za milost ga moram zaklinjati.

\VS{17}Mojoj je ženi dah moj omrznuo, gadim se djeci vlastite utrobe.

\VS{18}I deranima na prezir tek služim, ako se dignem, rugaju se meni.

\VS{19}Pouzdanicima sam svojim mrzak, protiv mene su oni koje ljubljah.

\VS{20}Kosti mi se za kožu prilijepiše, osta mi jedva koža oko zuba.

\VS{21}Smilujte mi se, prijatelji moji, jer Božja me je ruka udarila.

\VS{22}Zašto da me k'o Bog sam progonite, zar se niste moga nasitili mesa?

\VS{23}O, kad bi se riječi moje zapisale i kad bi se u mjed tvrdu urezale;

\VS{24}kad bi se željeznim dlijetom i olovom u spomen vječan u stijenu uklesale!

\VS{25}Ja znadem dobro: moj Izbavitelj živi i posljednji će on nad zemljom ustati.

\VS{26}A kad se probudim, k sebi će me dići: iz svoje ću puti tad vidjeti Boga.

\VS{27}Njega ja ću kao svojega gledati, i očima mojim neće biti stranac: za njime srce mi čezne u grudima.

\VS{28}Kad kažete: 'Kako ćemo ga goniti? Koji ćemo razlog protiv njega naći?',

\VS{29}mača tad se bojte: grijehu mač je kazna. Saznat ćete tada da imade suda!”



\par }\Chap{20}{\PP \VerseOne{1}Sofar iz Naamata progovori tad i reče:

\VS{2}“Misli me tjeraju da ti odgovorim, i zato u meni vri to uzbuđenje

\VS{3}dok slušam ukore koji me sramote, al' odgovor mudar um će moj već naći.

\VS{4}Zar tebi nije od davnine poznato, otkad je čovjek na zemlju stavljen bio,

\VS{5}da je kratka vijeka radost opakoga, da kao tren prođe sreća bezbožnička.

\VS{6}Pa ako stasom i do neba naraste, ako mu se glava dotakne oblaka,

\VS{7}poput utvare on zauvijek nestaje; koji ga vidješe kažu: 'Gdje je sad on?'

\VS{8}Kao san bez traga on se rasplinjuje, nestaje ga kao priviđenja noćnog.

\VS{9}Nijedno ga oko više gledat neće, niti će ga mjesto njegovo vidjeti

\VS{10}Njegovu će djecu gonit' siromasi: rukama će svojim vraćati oteto.

\VS{11}Kosti su njegove bujale mladošću; gle, zajedno s njome pokošen je sada.

\VS{12}Zlo bijaše slatko njegovim ustima te ga je pod svojim jezikom skrivao;

\VS{13}sladio se pazeć' da ga ne proguta i pod nepcem svojim zadržavao ga.

\VS{14}Ali hrana ta mu trune u utrobi, otrovom zmijskim u crijevima postaje.

\VS{15}Blago progutano mora izbljuvati. Bog će ga istjerat' njemu iz utrobe.

\VS{16}Iz zmijine glave otrov je sisao: sada umire od jezika gujina.

\VS{17}Potoke ulja on gledat' više neće, ni vidjet' gdje rijekom med i mlijeko teku.

\VS{18}Vratit će dobitak ne okusivši ga, neće uživat' u plodu trgovine.

\VS{19}Jer je sirotinju gnjeo i tlačio, otimao kuće koje ne sazida,

\VS{20}jer ne bješe kraja požudi njegovoj, njegova ga blaga neće izbaviti.

\VS{21}Jer mu proždrljivost ništa ne poštedi, ni sreća njegova dugo trajat neće.

\VS{22}Sred izobilja u škripcu će se naći, svom će snagom na nj se oboriti bijeda.

\VS{23}I dok hranom bude trbuh svoj punio, Bog će na nj pustiti jarost svoga gnjeva, sasut' dažd strelica na meso njegovo.

\VS{24}Ako i izmakne gvozdenom oružju, luk će mjedeni njega prostrijeliti.

\VS{25}Strijelu bi izvuk'o, al' mu probi leđa, a šiljak blistavi viri mu iz žuči. Kamo god krenuo, strepnje ga vrebaju,

\VS{26}na njega tmine sve tajom očekuju. Vatra ga ništi, ni od kog zapaljena, i proždire sve pod njegovim šatorom.

\VS{27}Gle, nebo krivicu njegovu otkriva i čitava zemlja na njega se diže.

\VS{28}Njegovu će kuću raznijeti poplava, otplaviti je u dan Božje jarosti.

\VS{29}Takvu sudbinu Bog priprema zlikovcu i takvu baštinu on mu dosuđuje.”



\par }\Chap{21}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“Slušajte, slušajte dobro što ću reći, utjehu mi takvu barem udijelite.

\VS{3}Otrpite da riječ jednu ja izrečem, kad završim, tad se rugajte slobodno.

\VS{4}Zar protiv čovjeka dižem ja optužbu? Kako da strpljenje onda ne izgubim?

\VS{5}Pogledajte na me: užas će vas spopast', rukom ćete svoja zakloniti usta;

\VS{6}pomislim li na to, prestravim se i sam i čitavim svojim tad protrnem tijelom.

\VS{7}Zašto na životu ostaju zlikovci i, što su stariji, moćniji bivaju?

\VS{8}Potomstvo njihovo s njima napreduje a izdanci im se množe pred očima.

\VS{9}Strah nikakav kuće njihove ne mori i šiba ih Božja ostavlja na miru.

\VS{10}Njihovi bikovi plode pouzdano, krave im se tele i ne jalove se.

\VS{11}K'o jagnjad djeca im slobodno skakuću, veselo igraju njihovi sinovi.

\VS{12}Oni pjevaju uz harfe i bubnjeve i vesele se uz zvukove svirale.

\VS{13}Dane svoje završavaju u sreći, u Podzemlje oni silaze spokojno.

\VS{14}A govorili su Bogu: 'Ostavi nas, ne želimo znati za tvoje putove!

\VS{15}TÓa tko je Svesilni da njemu služimo i kakva nam korist da ga zazivamo?'

\VS{16}Zar svoju sreću u ruci ne imahu, makar do Njega ne drže ništa oni?

\VS{17}Zar se luč opakog kada ugasila? Zar se na njega oborila nesreća? Zar mu u gnjevu svom On skroji sudbinu?

\VS{18}Zar je kao slama na vjetru postao, kao pljeva koju vihor svud raznosi?

\VS{19}Hoće l' ga kaznit' Bog u njegovoj djeci? Ne, njega nek' kazni da sam to osjeti!

\VS{20}Vlastitim očima nek' rasap svoj vidi, neka se napije srdžbe Svesilnoga!

\VS{21}TÓa što poslije smrti on za dom svoj mari kad će se presjeć' niz njegovih mjeseci?

\VS{22}Ali tko će Boga učiti mudrosti, njega koji sudi najvišim bićima?

\VS{23}Jedan umire u punom blagostanju, bez briga ikakvih, u potpunom miru,

\VS{24}bokova od pretiline otežalih i kostiju sočne moždine prepunih.

\VS{25}A drugi umire s gorčinom u duši, nikad nikakve ne okusivši sreće.

\VS{26}Obojica leže zajedno u prahu, crvi ih jednako prekrivaju oba.

\VS{27}O, znam dobro kakve vaše su namjere, kakve zlosti protiv mene vi snujete.

\VS{28}Jer pitate: 'Gdje je kuća plemićeva, šator u kojem stanovahu opaki?'

\VS{29}Niste li na cesti putnike pitali, zar njihovo svjedočanstvo ne primate:

\VS{30}'Opaki je u dan nesreće pošteđen i u dan Božje jarosti veseo je.'

\VS{31}Al' na postupcima tko će mu predbacit' i tko će mu vratit' što je počinio?

\VS{32}A kad ga na kraju na groblje odnesu, na grobni mu humak postavljaju stražu.

\VS{33}Lake su mu grude zemlje u dolini dok za njime ide čitavo pučanstvo.

\VS{34}O, kako su vaše utjehe isprazne! Kakva su prijevara vaši odgovori!”



\par }\Chap{22}{\PP \VerseOne{1}Elifaz Temanac progovori tad i reče:

\VS{2}“Zar Bogu koristan može biti čovjek? TÓa tko je mudar, sebi samom koristi.

\VS{3}Zar je Svesilnom milost što si pravedan i zar mu je dobit što si neporočan?

\VS{4}Ili te zbog tvoje pobožnosti kara i zato se hoće s tobom parničiti?

\VS{5}Nije l' to zbog zloće tvoje prevelike i zbog bezakonja kojim broja nema?

\VS{6}Od braće si brao nizašto zaloge i s golih si ljudi svlačio haljine;

\VS{7}ti nisi žednoga vodom napojio, uskraćivao si kruh izgladnjelima;

\VS{8}otimao si od siromaha zemlju da bi na njoj svog nastanio ljubimca;

\VS{9}puštao si praznih ruku udovice i siročadi si satirao ruku.

\VS{10}Eto zašto tebe mreže sad sapinju, zašto te strahovi muče iznenadni.

\VS{11}Svjetlost ti mrak posta i ništa ne vidiš, vode su duboke tebe potopile.

\VS{12}Zar Bog nije u visini nebeskoj i zar zvijezdama tjeme on ne vidi?

\VS{13}Ali ti kažeš: 'Što Bog može znati? Kroz oblak tmasti zar što razabire?

\VS{14}Oblaci pogled njegov zaklanjaju, i rubom kruga on hoda nebeskog.'

\VS{15}TÓa kaniš li se drevnog držat' puta kojim su išli ljudi nepravedni?

\VS{16}Prije vremena nestadoše oni, bujica im je temelje raznijela.

\VS{17}Zborahu Bogu: 'Nas se ti ostavi! Što nam Svesilni učiniti može?'

\VS{18}A on im je dom punio dobrima makar do njega ne držahu ništa.

\VS{19}Videć' im propast, klikću pravednici, neporočni se njima izruguju:

\VS{20}'Gle, propadoše protivnici naši, što od njih osta, vatra im proždrije!”

\VS{21}S Bogom ti se sprijatelji i pomiri, i vraćena će ti opet biti sreća.

\VS{22}Ded prihvati Zakon iz njegovih usta, u srce svoje riječ njegovu usadi.

\VS{23}Ako se raskajan vratiš Svesilnome i nepravdu iz svog šatora odstraniš,

\VS{24}tad ćeš odbaciti zlato u prašinu i ofirsko blago u šljunak potočni.

\VS{25}Svesilni će postat' tvoje suho zlato, on će biti tvoje gomile srebrene.

\VS{26}Da, Svesilni bit će tvoje radovanje, i lice ćeš k Bogu dizati slobodno.

\VS{27}Molit ćeš mu se, i uslišat će tebe, ispunit ćeš što si mu zavjetovao.

\VS{28}Što god poduzeo, sve će ti uspjeti, i putove će ti obasjavat' svjetlost.

\VS{29}Jer, on ponizuje ponos oholima, dok u pomoć smjernim očima pritječe.

\VS{30}Iz nevolje on izbavlja nevinoga; i tebe će spasit' tvoje čiste ruke.”



\par }\Chap{23}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“Zar mi je i danas tužaljka buntovna? Teška mu ruka iz mene vapaj budi:

\VS{3}o, kada bih znao kako ću ga naći, do njegova kako doprijeti prijestolja,

\VS{4}pred njim parnicu bih svoju razložio, iz mojih bi usta navrli dokazi.

\VS{5}Rad bih znati što bi meni odvratio i razumjeti riječ što bi je rekao!

\VS{6}Zar mu treba snage velike za raspru? Ne, dosta bi bilo da me on sasluša.

\VS{7}U protivniku bi vidio pravedna, i parnica moja tad bi pobijedila.

\VS{8}Na istok krenem li, naći ga ne mogu; pođem li na zapad, ne razabirem ga.

\VS{9}Ištem na sjeveru, al' ga ne opažam; nevidljiv je ako se k jugu okrenem.

\VS{10}Pa ipak, on dobro zna put kojim kročim! Neka me kuša: čist k'o zlato ću izići!

\VS{11}Noga mi se stopa njegovih držala, putem sam njegovim išao ne skrećuć';

\VS{12}slušao sam nalog njegovih usana, pohranih mu riječi u grudima svojim.

\VS{13}Al' htjedne li štogod, tko će ga odvratit'? Što zaželi dušom, to će ispuniti.

\VS{14}Izvršit će što je dosudio meni, kao i sve drugo što je odlučio!

\VS{15}Zbog toga pred njime sav ustravljen ja sam, i što više mislim, jače strah me hvata.

\VS{16}U komade Bog mi je srce smrvio, užasom me svega prožeo Svesilni,

\VS{17}premda nisam ni u tminama propao, ni u mraku što je lice moje zastro.



\par }\Chap{24}{\PP \VerseOne{1}Zašto Svesilni ne promatra vremena, a dane njegove ne vide mu vjernici?

\VS{2}Bezbožnici pomiču granice, otimaju stado i pasu ga.

\VS{3}Sirotama odvode magarca, udovi u zalog vola dižu.

\VS{4}Siromahe tjeraju sa puta; skrivaju se ubogari zemlje.

\VS{5}K'o magarci divlji u pustinji zarana idu da plijen ugrabe: pustinja im hrani mališane.

\VS{6}Po tuđem polju oni pabirče, paljetkuju vinograd opakog.

\VS{7}Goli noće, nemaju haljine, ni pokrivača protiv studeni.

\VS{8}Oni kisnu na planinskom pljusku; bez skloništa uz hrid se zbijaju.

\VS{9}Otkidaju od sise sirotu, ubogom u zalog dijete grabe.

\VS{10}Goli hode, nemaju haljina; izgladnjeli, tuđe snoplje nose.

\VS{11}Oni mlina za ulje nemaju; ožednjeli, gaze u kacama.

\VS{12}Samrtnici hropću iz gradova, ranjenici u pomoć zazivlju. Al' na sve to Bog se oglušuje.

\VS{13}Ima onih koji mrze svjetlost: ne priznaju njezinih putova niti se staza drže njezinih.

\VS{14}Za mraka se diže ubojica, kolje ubogog i siromaha. U gluhoj se noći lopov skiće [16a] i u tmini provaljuje kuće.

\VS{15}Sumrak žudi oko preljubnika: 'Nitko me vidjet neće', kaže on i zastire velom svoje lice.

\VS{16}[16b]Za vidjela oni se skrivaju, oni neće da za svjetlost znaju.

\VS{17}Zora im je kao sjena smrtna: kad zarudi, silan strah ih hvata.

\VS{18}Prije nego svane, on već hitro bježi kloneći se puta preko vinograda. Njegova su dobra prokleta u zemlji.

\VS{19}K'o što vrućina i žega snijeg upija, tako i Podzemlje proždire grešnike.

\VS{20}Zaboravilo ga krilo što ga rodi, ime se njegovo više ne spominje: poput stabla zgromljena je opačina.

\VS{21}Ženu nerotkinju on je zlostavljao, udovici nije učinio dobra.

\VS{22}Al' Onaj što snažno hvata nasilnike, ustaje, a njima sva se nada gasi.

\VS{23}Dade mu sigurnost, i on se pouzda; okom je njegove nadzirao staze.

\VS{24}Dignu se za kratko, a onda nestanu, ruše se i kao svi drugi istrunu, posječeni kao glave klasovima.”

\VS{25}Nije li tako? Tko će me u laž utjerat'? Tko moje riječi poništiti može?”



\par }\Chap{25}{\PP \VerseOne{1}Bildad iz Šuaha progovori tad i reče:

\VS{2}“Gospodstvo i strah u njegovoj su ruci i on stvara mir u svojim visinama.

\VS{3}Zar se njemu čete izbrojiti mogu i svjetlo njegovo nad kim ne izlazi?

\VS{4}Pa kako da čovjek prav bude pred Bogom i od žene rođen kako da čist bude?

\VS{5}Eto, i mjesec pred njime sjaj svoj gubi, njegovim očima zvijezde nisu čiste.

\VS{6}Što reći onda o čovjeku, tom crvu, o sinu čovjekovu, crviću jadnom?



\par }\Chap{26}{\PP \VerseOne{1}Job progovori i reče:

\VS{2}“Kako dobro znadeš pomoći nemoćnom i mišicu iznemoglu poduprijeti!

\VS{3}Kako dobar savjet daješ neukome; baš si preveliku mudrost pokazao.

\VS{4}Kome li si ove uputio riječi i koji duh je iz tebe govorio?”

\VS{5}Pred Bogom mrtvi pod zemljom dolje strepe, vode morske dršću i nemani njine.

\VS{6}Pred njegovim okom otkriven zja Šeol i bezdan smrti nema vela na sebi.

\VS{7}On povrh praznine Sjever razapinje, on drži zemlju o ništa obješenu.

\VS{8}On zatvara vodu u svoje oblake, a oblaci se pod njome ne prodiru.

\VS{9}On zastire puno lice mjesečevo razastirući svoj oblak preko njega.

\VS{10}On je na vodi označio kružnicu gdje prestaje svjetlost i tmine počinju.

\VS{11}Svodu se nebeskom potresu stupovi i premru od straha kada on zaprijeti.

\VS{12}Svojom je snagom on ukrotio more i neman Rahaba smrvio mudrošću.

\VS{13}Nebesa je svojim razbistrio dahom, a ruka mu je brzu zmiju probola.

\VS{14}Sve to samo djelić je djela njegovih, od kojih tek slabu jeku mi čujemo. Ali tko će shvatit' grom njegove moći?”



\par }\Chap{27}{\PP \VerseOne{1}Job nastavi svoju besjedu i reče:

\VS{2}“Živoga mi Boga što mi pravdu krati i Svesilnog koji dušu mi zagorča:

\VS{3}sve dok duha moga bude još u meni, dok mi dah Božji u nosnicama bude,

\VS{4}usne moje neće izustiti zloću niti će laž kakva doći na moj jezik.

\VS{5}Daleko od mene da vam dadem pravo, nedužnost svoju do zadnjeg daha branim.

\VS{6}Pravde svoje ja se držim, ne puštam je; zbog mojih me dana srce korit' neće.

\VS{7}Neka mi dušmana kob opakog snađe, a mog protivnika udes bezbožnikov!

\VS{8}Čemu se nadati može kad vapije i kada uzdiže k Bogu dušu svoju?

\VS{9}Hoće li čuti Bog njegove krikove kada se na njega obori nevolja?

\VS{10}Zar će se radovat' on u Svesilnome, zar će Boga svakog časa zazivati?

\VS{11}Ali Božju ruku ja ću vam pokazat' i neću vam sakrit namjere Svesilnog.

\VS{12}Eto, sve ste sami mogli to vidjeti, što se onda u ispraznosti gubite?”

\VS{13}“Ovu sudbu Bog dosuđuje opakom, ovo baštini silnik od Svemogućeg.

\VS{14}Ima li sinova mnogo, mač ih čeka, a porod mu neće imat' dosta kruha.

\VS{15}Smrt će sahranit' preživjele njegove i udovice ih oplakivat neće.

\VS{16}Ako i srebra k'o praha nagomila, ako i nakupi haljina k'o blata,

\VS{17}nek' ih skuplja, odjenut će ih pravednik, ljudi će nedužni podijeliti srebro.

\VS{18}Od paučine je kuću sagradio, kolibicu kakvu sebi diže čuvar:

\VS{19}bogat je legao, al' po posljednji put; kad oči otvori, ničeg više nema.

\VS{20}Usred bijela dana strava ga spopada, noću ga oluja zgrabi i odnese.

\VS{21}Istočni ga vjetar digne i odvuče, daleko ga baca od njegova mjesta.

\VS{22}Bez milosti njime vitla on posvuda, dok mu ovaj kuša umaći iz ruke.

\VS{23}Rukama plješću nad njegovom propašću i zvižde na njega kamo god došao.



\par }\Chap{28}{\PP \VerseOne{1}“Da, srebro ima svoja nalazišta, a zlato mjesta gdje se pročišćava.

\VS{2}Ruda željezna iz zemlje se vadi, a iz rudače rastaljene bakar.

\VS{3}Ljudi tami postavljaju granice i kopaju do najvećih dubina za kamenom u mraku zakopanim.

\VS{4}Čeljad iz tuđine rovove dube do kojih ljudska ne dopire noga, visi njišuć' se, daleko od ljudi.

\VS{5}Krilo zemlje iz kojeg kruh nam niče kao od vatre sve je razrovano.

\VS{6}Stijene njene safira su skrovišta, prašina zlatna krije se u njima.

\VS{7}Tih putova ne znaju grabljivice, jastrebovo ih oko ne opaža.

\VS{8}Zvijeri divlje njima nisu kročile niti je kada lav njima prošao.

\VS{9}Ali na kamen diže čovjek ruku te iz korijena prevraća planine.

\VS{10}U kamenu prokopava prolaze, oko mu sve dragocjeno opaža.

\VS{11}Žilama vode on tok zaustavlja; stvari skrivene nosi na vidjelo.

\VS{12}Ali otkuda nam Mudrost dolazi? Na kojemu mjestu Razum prebiva?

\VS{13}Čovjek njezina ne poznaje puta, u zemlji živih nisu je otkrili.

\VS{14}Bezdan govori: 'U meni je nema!' a more: 'Ne nalazi se kod mene!'

\VS{15}Zlatom se čistim kupiti ne može, ni cijenu njenu srebrom odmjeriti;

\VS{16}ne mjeri se ona zlatom ofirskim, ni oniksom skupim pa ni safirom.

\VS{17}Sa zlatom, staklom ne poređuje se, nit' se daje za sud od suha zlata.

\VS{18}Čemu spominjat' prozirac, koralje, bolje je steći Mudrost no biserje.

\VS{19}Što je prema njoj topaz etiopski? Ni čistim zlatom ne procjenjuje se.

\VS{20}Ali otkuda nam Mudrost dolazi? Na kojemu mjestu Razum prebiva?

\VS{21}Sakrivena je očima svih živih; ona izmiče pticama nebeskim.

\VS{22}Propast paklena i Smrt izjavljuju: 'Za slavu njenu mi smo samo čuli.'

\VS{23}Jedino je Bog put njen proniknuo, on jedini znade gdje se nalazi.

\VS{24}Jer pogledom granice zemlje hvata i opaža sve pod svodom nebeskim.

\VS{25}Kad htjede vjetru odredit težinu i mjerilom svu vodu izmjeriti,

\VS{26}kad je zakone daždu nametnuo i oblacima gromovnim putove,

\VS{27}tad ju je vidio te izmjerio, učvrstio i do dna ispitao.

\VS{28}A potom je rekao čovjeku: Strah Gospodnji - eto što je mudrost; 'Zla se kloni' - to ti je razumnost.”



\par }\Chap{29}{\PP \VerseOne{1}Job nastavi svoju besjedu i reče:

\VS{2}“O, da mi je prošle proživjet' mjesece, dane one kad je Bog nada mnom bdio,

\VS{3}kad mi je nad glavom njegov sjao žižak a kroz mrak me svjetlo njegovo vodilo,

\VS{4}kao u dane mojih zrelih jeseni kad s mojim stanom Bog prijateljevaše,

\VS{5}kada uz mene još bijaše Svesilni i moji me okruživahu dječaci,

\VS{6}kada mi se noge u mlijeku kupahu, a potokom ulja ključaše mi kamen!

\VS{7}Kada sam na vrata gradska izlazio i svoju stolicu postavljao na trg,

\VS{8}vidjevši me, sklanjali bi se mladići, starci bi ustavši stojeći ostali.

\VS{9}Razgovor bi prekidali uglednici i usta bi svoja rukom zatvarali.

\VS{10}Glavarima glas bi sasvim utihnuo, za nepce bi im se zalijepio jezik.

\VS{11}Tko god me slušao, blaženim me zvao, hvalilo me oko kad bi me vidjelo.

\VS{12}Jer, izbavljah bijednog kada je kukao i sirotu ostavljenu bez pomoći.

\VS{13}Na meni bješe blagoslov izgubljenih, srcu udovice ja veselje vraćah.

\VS{14}Pravdom se ja kao haljinom odjenuh, nepristranost bje mi plaštem i povezom.

\VS{15}Bjeh oči slijepcu i bjeh noge bogalju,

\VS{16}otac ubogima, zastupnik strancima.

\VS{17}Kršio sam zube čovjeku opaku, plijen sam čupao iz njegovih čeljusti.

\VS{18}Govorah: 'U svom ću izdahnuti gnijezdu, k'o palma, bezbrojne proživjevši dane.'

\VS{19}Korijenje se moje sve do vode pruža, na granama mojim odmara se rosa.

\VS{20}Pomlađivat će se svagda slava moja i luk će mi se obnavljati u ruci.'

\VS{21}Slušali su željno što ću im kazati i šutjeli da od mene savjet čuju.

\VS{22}Na riječi mi ne bi ništa dometali i besjede su mi daždile po njima.

\VS{23}Za mnom žudjeli su oni k'o za kišom, otvarali usta k'o za pljuskom ljetnim.

\VS{24}Osmijeh moj bijaše njima ohrabrenje; pazili su na vedrinu moga lica.

\VS{25}Njima ja sam izabirao putove, kao poglavar ja sam ih predvodio, kao kralj među svojim kad je četama kao onaj koji tješi ojađene.



\par }\Chap{30}{\PP \VerseOne{1}“A sada, gle, podruguju se mnome ljudi po ljetima mlađi od mene kojih oce ne bih bio metnuo ni s ovčarskim psima stada svojega.

\VS{2}Ta što će mi jakost ruku njihovih kad im muževna ponestane snaga ispijena glađu i oskudicom.

\VS{3}Glodali su u pustinji korijenje i čestar opustjelih ruševina.

\VS{4}Lobodu su i s grmlja lišće brali, kao kruh jeli korijenje žukino.

\VS{5}Od društva ljudskog oni su prognani, za njima viču k'o za lopovima.

\VS{6}Živjeli su po strašnim jarugama, po spiljama i u raspuklinama.

\VS{7}Urlik im se iz šikarja dizao; po trnjacima ležahu stisnuti.

\VS{8}Sinovi bezvrijednih, soj bezimenih, bičevima su iz zemlje prognani.

\VS{9}Rugalicom sam postao takvima i njima sada služim kao priča!

\VS{10}Gnušaju me se i bježe od mene, ne ustežu se pljunut' mi u lice.

\VS{11}I jer On luk mi slomi i satrije me, iz usta svojih izbaciše uzdu.

\VS{12}S desne moje strane rulja ustaje, noge moje u bijeg oni tjeraju, put propasti prema meni nasiplju.

\VS{13}Stazu mi ruše da bi me satrli, napadaju i ne brani im nitko,

\VS{14}prolomom oni širokim naviru i kotrljaju se poput oluje.

\VS{15}Strahote sve se okreću na mene, mojeg ugleda kao vjetra nesta, poput oblaka iščeznu spasenje.

\VS{16}Duša se moja rasipa u meni, dani nevolje na me se srušili.

\VS{17}Noću probada bolest kosti moje, ne počivaju boli što me glođu.

\VS{18}Muka mi je i halju nagrdila i stegla me k'o ovratnik odjeće.

\VS{19}U blato me je oborila dolje, gle, postao sam k'o prah i pepeo.

\VS{20}K Tebi vičem, al' Ti ne odgovaraš; pred Tobom stojim, al' Ti i ne mariš.

\VS{21}Prema meni postao si okrutan; rukom preteškom na me se obaraš.

\VS{22}U vihor me dižeš, nosiš me njime, u vrtlogu me olujnom kovitlaš.

\VS{23}Da, znadem da si me smrti predao, saborištu zajedničkom svih živih.

\VS{24}Al' ne pruža li ruku utopljenik, ne viče li kad padne u nevolju?

\VS{25}Ne zaplakah li nad nevoljnicima, ne sažalje mi duša siromaha?

\VS{26}Sreći se nadah, a dođe nesreća; svjetlost čekah, a gle, zavi me tama.

\VS{27}Utroba vri u meni bez prestanka, svaki dan nove patnje mi donosi.

\VS{28}Smrknut idem, al' nitko me ne tješi; ustajem u zboru - da bih kriknuo.

\VS{29}Sa šakalima sam se zbratimio i nojevima postao sam drugom.

\VS{30}Na meni sva je koža pocrnjela, i kosti mi je sažgala ognjica.

\VS{31}Tužaljka mi je ugodila harfu, svirala mi glas narikača ima.



\par }\Chap{31}{\PP \VerseOne{1}Sa svojim očima savez sam sklopio da pogledat neću nijednu djevicu.

\VS{2}A što mi je Bog odozgo dosudio, kakva mi je baština od Svesilnoga?

\VS{3}TÓa nije li nesreća za opakoga, a nevolja za one koji zlo čine?

\VS{4}Ne proniče li on sve moje putove, ne prebraja li on sve moje korake?

\VS{5}Zar sam ikad u društvu laži hodio, zar mi je noga k prijevari hitjela?

\VS{6}Nek' me na ispravnoj mjeri Bog izmjeri pa će uvidjeti neporočnost moju!

\VS{7}Ako mi je korak s puta kad zašao, ako mi se srce za okom povelo, ako mi je ljaga ruke okaljala,

\VS{8}neka drugi jede što sam posijao, neka sve moje iskorijene izdanke!

\VS{9}Ako mi zavede srce žena neka, ako za vratima svog bližnjeg kad vrebah,

\VS{10}neka moja žena drugom mlin okreće, neka s drugim svoju podijeli postelju!

\VS{11}Djelo bestidno time bih počinio, zločin kojem pravda treba da presudi,

\VS{12}užego vatru što žeže do Propasti i što bi svu moju sažgala ljetinu.

\VS{13}Ako kada prezreh pravo sluge svoga il' služavke, sa mnom kad su se parbili,

\VS{14}što ću učiniti kada Bog ustane? Što ću odvratit' kad račun zatraži?

\VS{15}Zar nas oba on ne stvori u utrobi i jednako sazda u krilu majčinu?

\VS{16}Ogluših li se na molbe siromaha ili rasplakah oči udovičine?

\VS{17}Jesam li kada sam svoj jeo zalogaj a da ga nisam sa sirotom dijelio?

\VS{18}TÓa od mladosti k'o otac sam mu bio, vodio sam ga od krila materina!

\VS{19}Zar sam beskućnika vidio bez odjeće ili siromaha kog bez pokrivača

\VS{20}a da mu bedra ne blagosloviše mene kad se runom mojih ovaca ogrija?

\VS{21}Ako sam ruku na nevina podigao znajuć' da mi je na vratima branitelj,

\VS{22}nek' se rame moje od pleća odvali i neka mi ruka od lakta otpadne!

\VS{23}Jer strahote Božje na mene bi pale, njegovu ne bih odolio veličanstvu.

\VS{24}Zar sam u zlato pouzdanje stavio i rekao zlatu: 'Sigurnosti moja!'

\VS{25}Zar sam se veliku blagu radovao, bogatstvima koja su mi stekle ruke?

\VS{26}Zar se, gledajući sunce kako blista i kako mjesec sjajni nebom putuje,

\VS{27}moje srce dalo potajno zavesti da bih rukom njima poljubac poslao?

\VS{28}Grijeh bi to bio što za sudom vapije, jer Boga višnjega bih se odrekao.

\VS{29}Zar se obradovah nevolji dušmana i likovah kad ga je zlo zadesilo,

\VS{30}ja koji ne dadoh griješiti jeziku, proklinjući ga i želeći da umre?

\VS{31}Ne govorahu li ljudi mog šatora: 'TÓa koga nije on mesom nasitio'?

\VS{32}Nikad nije stranac vani noćivao, putniku sam svoja otvarao vrata.

\VS{33}Zar sam grijehe svoje ljudima tajio, zar sam u grudima skrivao krivicu

\VS{34}jer sam se plašio govorkanja mnoštva i strahovao od prezira plemenskog te sam mučao ne prelazeć' svoga praga?

\VS{35}O, kad bi koga bilo da mene sasluša! Posljednju sam svoju riječ ja izrekao: na Svesilnom je sad da mi odgovori! Nek' mi optužnicu napiše protivnik,

\VS{36}i ja ću je nosit' na svome ramenu, čelo ću njome k'o krunom uresit'.

\VS{37}Dat ću mu račun o svojim koracima i poput kneza pred njega ću stupiti.”

\VS{38}Ako je na me zemlja moja vikala, ako su s njom brazde njezine plakale;

\VS{39}ako sam plodove jeo ne plativši i ako sam joj ojadio ratare,

\VS{40}[40a] neka mjesto žita po njoj niče korov, a mjesto ječma nek' posvud kukolj raste! [40b] Konac riječi Jobovih.



\par }\Chap{32}{\PP \VerseOne{1}Ona tri čovjeka prestadoše Jobu odgovarati, jer je on sebe smatrao nevinim.

\VS{2}Nato se rasrdi Elihu, sin Barakeelov, iz Buza, od plemena Ramova: planu gnjevom na Joba zato što je sebe držao pravednim pred Bogom;

\VS{3}a planu gnjevom i na tri njegova prijatelja jer nisu više našli ništa što bi odgovorili te su tako Boga osudili.

\VS{4}Dok su oni govorili s Jobom, Elihu je šutio, jer su oni bili stariji od njega.

\VS{5}Ali kad vidje da ona tri čovjeka nisu više imala odgovora u ustima, planu od srdžbe.

\VS{6}I progovorivši, Elihu, sin Barakeelov, iz Buza, reče: “Po godinama svojim još mlad sam ja, a u duboku vi ste ušli starost; bojažljivo se zato ja ustezah znanje svoje pokazati pred vama.

\VS{7}Mišljah u sebi: 'Govorit će starost, mnoge godine pokazat će mudrost.'

\VS{8}Uistinu, dah neki u ljudima, duh Svesilnog mudrim čini čovjeka.

\VS{9}Dob poodmakla ne daje mudrosti a niti starost pravednosti uči.

\VS{10}Zato vas molim, poslušajte mene da vam i ja znanje svoje izložim.

\VS{11}S pažnjom sam vaše besjede pratio i razloge sam vaše saslušao dok ste tražili što ćete kazati.

\VS{12}Na vama moja sva bijaše pažnja, al' ne bi nikog da Joba pobije ni da mu od vas tko riječ opovrgne.

\VS{13}Nemojte reći: 'Na mudrost smo naišli! Bog će ga pobit jer čovjek ne može.'

\VS{14}Nije meni on besjedu upravio: odvratit mu neću vašim riječima.

\VS{15}Poraženi, otpovrgnut ne mogu, riječi zapeše u grlu njihovu.

\VS{16}Čekao sam! Al', gle, oni ne zbore. Umukoše, ni riječ više da kažu!

\VS{17}Na meni je da progovorim sada, znanje ću svoje i ja izložiti.

\VS{18}Riječi mnoge u meni naviru dok iznutra moj duh mene nagoni.

\VS{19}Gle, nutrina mi je k'o mošt zatvoren, k'o nova će se raspući mješina.

\VS{20}Da mi odlane, govorit ću stoga, otvorit ću usne i odvratit' vama.

\VS{21}Nijednoj strani priklonit se neću niti laskat ja namjeravam kome.

\VS{22}Laskati ja ne umijem nikako, jer smjesta bi me Tvorac moj smaknuo.



\par }\Chap{33}{\PP \VerseOne{1}Čuj dakle, Jobe, što ću ti kazati, prikloni uho mojim besjedama.

\VS{2}Evo, usta sam svoja otvorio, a jezik riječi pod nepcem mi stvara.

\VS{3}Iskreno će ti zborit' srce moje, usne će čistu izreći istinu.

\VS{4}TÓa i mene je duh Božji stvorio, dah Svesilnoga oživio mene.

\VS{5}Ako uzmogneš, ti me opovrgni; spremi se da se suprotstaviš meni!

\VS{6}Gle, kao i ti, i ja sam pred Bogom, kao i ti, od gline bjeh načinjen;

\VS{7}zato ja strahom tebe motrit' neću, ruka te moja neće pritisnuti.

\VS{8}Dakle, na moje uši rekao si - posve sam jasno tvoje čuo riječi:

\VS{9}'Nedužan sam i bez ikakva grijeha; prav sam i nema krivice na meni.

\VS{10}Al' On izlike protiv mene traži i za svojeg me drži dušmanina.

\VS{11}Noge je moje u klade metnuo, nad svakim mojim on pazi korakom.'

\VS{12}Ovdje, kažem ti, u pravu ti nisi, jer s Bogom čovjek mjerit' se ne može.

\VS{13}Pa zašto s njime zamećeš prepirku što ti na svaku riječ ne odgovara?

\VS{14}Bog zbori nama jednom i dva puta, al' čovjek na to pažnju ne obraća.

\VS{15}U snovima, u viđenjima noćnim, kada san dubok ovlada ljudima i na ležaju dok tvrdo snivaju,

\VS{16}tad on govori na uho čovjeku i utvarama plaši ga jezivim

\VS{17}da ga od djela njegovih odvrati, da u čovjeku obori oholost,

\VS{18}da dušu njegovu spasi od jame i život mu od puta u Podzemlje.

\VS{19}Bolešću on ga kara na ležaju kad mu se kosti tresu bez prestanka,

\VS{20}kad se kruh gadi njegovu životu i ponajbolje jelo duši njegovoj;

\VS{21}kada mu tijelo gine naočigled i vide mu se kosti ogoljele,

\VS{22}kad mu se duša približava jami a život njegov boravištu mrtvih.

\VS{23}Ako se uza nj nađe tad anđeo, posrednik jedan između tisuću, da čovjeka na dužnost opomene,

\VS{24}pa se sažali nad njim i pomoli: 'Izbavi ga da u jamu ne ide; za život njegov nađoh otkupninu!

\VS{25}Neka mu tijelo procvate mladošću, nek' se vrati u dane mladenačke!'

\VS{26}Vapije k Bogu i Bog ga usliša: radosno On ga pogleda u lice; vrati čovjeku pravednost njegovu.

\VS{27}Tada čovjek pred ljudima zapjeva: 'Griješio sam i pravo izvrtao, ali mi Bog zlom nije uzvratio.

\VS{28}On mi je dušu spasio od jame i život mi se veseli svjetlosti.'

\VS{29}Gle, sve to Bog je spreman učiniti do dva i do tri puta za čovjeka:

\VS{30}da dušu njegovu spasi od jame i da mu život svjetlošću obasja.

\VS{31}Pazi dÓe, Jobe, dobro me poslušaj; šuti, jer nisam sve još izrekao.

\VS{32}Ako riječi još imaš, odvrati mi, zbori - rado bih opravdao tebe.

\VS{33}Ako li nemaš, poslušaj me samo: pazi, rad bih te poučit' mudrosti.”



\par }\Chap{34}{\PP \VerseOne{1}Elihu nastavi svoju besjedu i reče:

\VS{2}“I vi, mudraci, čujte što ću reći, vi, ljudi umni, poslušajte mene,

\VS{3}jer uši nam prosuđuju besjede isto kao što nepce hranu kuša.

\VS{4}Zajedno ispitajmo što je pravo i razmislimo skupa što je dobro.

\VS{5}Job je utvrdio: 'Ja sam pravedan, ali Bog meni pravdu uskraćuje.

\VS{6}U pravu sam, a lašcem prave mene, nasmrt prostrijeljen, a bez krivnje svoje!'

\VS{7}Zar gdje čovjeka ima poput Joba koji porugu pije kao vodu,

\VS{8}sa zlikovcima koji skupa hodi i s opakima isti dijeli put?

\VS{9}On tvrdi: 'Kakva korist je čovjeku od tog što Bogu ugoditi želi?'

\VS{10}Stoga me čujte, vi ljudi pametni! Od Boga zlo je veoma daleko i nepravednost od Svemogućega,

\VS{11}te on čovjeku plaća po djelima, daje svakom po njegovu vladanju.

\VS{12}Odista, Bog zla nikada ne čini, niti Svesilni kad izvrće pravo.

\VS{13}TÓa tko je njemu povjerio zemlju i vasioni svijet tko je stvorio?

\VS{14}Kad bi on dah svoj u se povukao, kad bi čitav svoj duh k sebi vratio,

\VS{15}sva bića bi odjednom izdahnula i u prah bi se pretvorio čovjek.

\VS{16}Ako razuma imaš, slušaj ovo, prikloni uho glasu riječi mojih.

\VS{17}Može li vladat' koji mrzi pravo? Najpravednijeg hoćeš li osudit'? -

\VS{18}Onog koji kaže kralju: 'Nitkove!' a odličniku govori: 'Zlikovče!'

\VS{19}Koji nije spram knezovima pristran i jednak mu je ubog i mogućnik, jer oni su djelo ruku njegovih?

\VS{20}Zaglave za tren, usred gluhe noći: komešaju se narodi, prolaze; ni od čije ruke moćni padaju.

\VS{21}Jer, on nadzire pute čovjekove, pazi nad svakim njegovim korakom.

\VS{22}Nema toga mraka niti crne tmine gdje bi se mogli zlikovci sakriti.

\VS{23}Bog nikome unaprijed ne kaže kada će na sud pred njega stupiti.

\VS{24}Bez saslušanja on satire jake i stavlja druge na njihovo mjesto.

\VS{25}TÓa odveć dobro poznaje im djela! Sred noći on ih obara i gazi.

\VS{26}Ćuškom ih bije zbog zloće njihove na mjestu gdje ih svi vidjeti mogu.

\VS{27}Jer prestadoše za njime hoditi, zanemariše putove njegove

\VS{28}goneć uboge da vape do njega i potlačene da k njemu leleču.

\VS{29}Al' miruje li, tko da njega gane? Zastre li lice, tko ga vidjet' može?

\VS{30}Nad pucima bdi k'o i nad čovjekom da ne zavlada tko narod zavodi.

\VS{31}Kada bezbožnik Bogu svome kaže: 'Zavedoše me, više griješit neću.

\VS{32}Ne uviđam li, ti me sad pouči, i ako sam kad nepravdu činio, ubuduće ja činiti je neću!'

\VS{33}Misliš da Bog mora njega kazniti, dok ti zamisli njegove prezireš? Al' kada ti odlučuješ, a ne ja, mudrost nam svoju istresi dÓe sada!

\VS{34}Svi ljudi umni sa mnom će se složit' i svatko razuman koji čuje mene:

\VS{35}Nepromišljeno Job je govorio, u riječima mu neima mudrosti.

\VS{36}Stoga, nek' se Job dokraja iskuša, jer odgovara poput zlikovaca;

\VS{37}a svom grijehu još pobunu domeće, među nama on plješće dlanovima i hule svoje na Boga gomila.”



\par }\Chap{35}{\PP \VerseOne{1}Elihu nastavi svoju besjedu i reče:

\VS{2}“Zar ti misliš da pravo svoje braniš, da pravednost pred Bogom dokazuješ,

\VS{3}kada mu kažeš: 'Što ti je to važno, i ako griješim, što ti činim time?'

\VS{4}Na sve to ja ću odgovorit' tebi i prijateljima tvojim ujedno.

\VS{5}Po nebu se obazri i promatraj! Gledaj oblake: od tebe su viši!

\VS{6}Ako griješiš, što si mu uradio, prijestupom svojim što si mu zadao?

\VS{7}Ako si prav, što si dodao njemu i što iz ruke tvoje on dobiva?

\VS{8}Opakost tvoja tebi slične pogađa i pravda tvoja čovjeku koristi.

\VS{9}Ali kad ispod teškog stenju jarma, kad vapiju na nasilje moćnika,

\VS{10}nitko ne kaže: 'Gdje je Bog, moj tvorac, koji noć pjesmom veselom ispunja,

\VS{11}umnijim nas od zvijeri zemskih čini i mudrijima od ptica nebeskih?'

\VS{12}Tad vapiju, al' on ne odgovara poradi oholosti zlikovaca.

\VS{13}Ali kako je isprazno tvrditi da Bog njihove ne čuje vapaje, da pogled na njih ne svraća Svesilni!

\VS{14}A kamoli tek kada ti govoriš: 'On ne vidi mene, parnica moja pred njime stoji, a ja na nj još čekam.'

\VS{15}Ili: 'Njegova srdžba ne kažnjava, nimalo on za prijestupe ne mari.'

\VS{16}Isprazno tada otvara Job usta i besjede gomila nerazumne.”



\par }\Chap{36}{\PP \VerseOne{1}Elihu nastavi i reče:

\VS{2}“Strpi se malo, pa ću te poučit', jer još nisam sve rekao za Boga.

\VS{3}Izdaleka ću svoje iznijet' znanje da Stvoritelja svojega opravdam.

\VS{4}Zaista, za laž ne znaju mi riječi, uza te je čovjek znanjem savršen.

\VS{5}Gle, Bog je silan, ali ne prezire, silan je snagom razuma svojega.

\VS{6}Opakome on živjeti ne daje, nevoljnicima pravicu pribavlja.

\VS{7}S pravednika on očiju ne skida, na prijestolje ih diže uz kraljeve da bi dovijeka bili uzvišeni.

\VS{8}Ako su negvam' oni okovani i užetima nevolje sputani,

\VS{9}djela njihova on im napominje, kazuje im grijeh njine oholosti.

\VS{10}Tad im otvara uho k opomeni i poziva ih da se zla okane.

\VS{11}Poslušaju li te mu se pokore, dani im završavaju u sreći, u užicima godine njihove.

\VS{12}Ne slušaju li, od koplja umiru, zaglave, sami ne znajući kako.

\VS{13}A srca opaka mržnju njeguju, ne ištu pomoć kad ih on okuje;

\VS{14}u cvatu svoga dječaštva umiru i venu poput hramskih milosnika.

\VS{15}Nevoljnog on bijedom njegovom spasava i u nesreći otvara mu oči:

\VS{16}izbavit će te iz ždrijela tjeskobe k prostranstvima bezgraničnim izvesti, k prepunu stolu mesa pretiloga.

\VS{17}Ako sudio nisi opakima, ako si pravo krnjio siroti,

\VS{18}nek' te obilje odsad ne zavede i nek' te dar prebogat ne iskvari.

\VS{19}Nek' ti je gavan k'o čovjek bez zlata, a čovjek jake ruke poput slaba.

\VS{20}Ne goni one koji su ti tuđi da rodbinu na njino mjesto staviš.

\VS{21}Pazi se da u nepravdu ne skreneš, jer zbog nje snađe tebe iskušenje.

\VS{22}Gle, uzvišen je Bog u svojoj snazi! Zar učitelja ima poput njega?

\VS{23}Tko je njemu put njegov odredio? Tko će mu reći: 'Radio si krivo'?

\VS{24}Spomeni se veličati mu djelo što ga pjesmama ljudi opjevaše.

\VS{25}S udivljenjem svijet čitav ga promatra, divi se čovjek, pa ma izdaleka.

\VS{26}Veći je Bog no što pojmit' možemo, nedokučiv je broj ljeta njegovih!

\VS{27}U visini on skuplja kapi vode te dažd u paru i maglu pretvara.

\VS{28}Pljuskovi tada pljušte iz oblaka, po mnoštvu ljudskom dažde obilato.

\VS{31}Pomoću njih on podiže narode, u izobilju hranom ih dariva.

\VS{29}Tko li će shvatit' širenje oblaka, tutnjavu strašnu njegovih šatora?

\VS{30}Gle, on nad sobom razastire svjetlost i dno morsko on vodama pokriva.

\VS{32}On munju drži objema rukama i kazuje joj kamo će zgoditi.

\VS{33}Glasom gromovnim sebe navješćuje, stiže s gnjevom da zgromi opačinu.



\par }\Chap{37}{\PP \VerseOne{1}Da, od toga i moje srce drhti i s mjesta svoga iskočiti hoće.

\VS{2}Čujte, čujte gromor glasa njegova, tutnjavu što mu iz usta izlazi.

\VS{3}Gle, munja lijeće preko cijelog neba - i sijevne blijesak s kraja na kraj zemlje -

\VS{4}iza nje silan jedan glas se ori: to On gromori glasom veličajnim. Munje mu lete, nitko ih ne priječi, tek što mu je glas jednom odjeknuo.

\VS{5}Da, Bog gromori glasom veličajnim, djela velebna, neshvatljiva stvara.

\VS{6}Kad snijegu kaže: 'Zasniježi po zemlji!' i pljuskovima: 'Zapljuštite silno!'

\VS{7}svakom čovjeku zapečati ruke da svi njegovo upoznaju djelo.

\VS{8}U brlog se tad zvijeri sve uvuku i na svojem se šćućure ležaju.

\VS{9}S južne se strane podiže oluja, a studen vjetri sjeverni donose.

\VS{10}Već led od daha Božjega nastaje i vodena se kruti površina.

\VS{11}I opet vodom puni on oblake, i sijevat' stanu oblaci munjama;

\VS{12}kruže posvuda po volji njegovoj, što im naloži, to će izvršiti na licu cijelog kruga zemaljskoga.

\VS{13}Šalje ih - ili da kazni narode, ili da ih milosrđem obdari.

\VS{14}Poslušaj ovo, Jobe, umiri se i promotri djela Božja čudesna.

\VS{15}Znaš li kako Bog njima zapovijeda, kako munju iz oblaka svog pušta?

\VS{16}Znaš li o čem vise gore oblaci? Čudesna to su znanja savršenog.

\VS{17}Kako ti gore od žege haljine u južnom vjetru kad zemlja obamre?

\VS{18}Zar si nebesa s njim ti razapeo, čvrsta poput ogledala livenog?

\VS{19}DÓe naputi me što da mu kažemo: zbog tmine se ne snalazimo više.

\VS{20}Zar ćeš mu reći: 'Hoću govoriti'? Ili na propast vlastitu pristati?

\VS{21}Tko, dakle, može u svjetlost gledati na nebesima što se sja blistavo kada oblake rastjeraju vjetri?

\VS{22}Sa sjevera k'o zlato je bljesnulo: veličanstvom strašnim Bog se odjenu!

\VS{23}Da, Svesilnog doseći ne možemo, neizmjeran je u moći i sudu, velik u pravdi, nikog on ne tlači.

\VS{24}Zato ljudi svi neka ga se boje! Na mudrost oholu on i ne gleda!”



\par }\Chap{38}{\PP \VerseOne{1}Nato Jahve odgovori Jobu iz oluje i reče:

\VS{2}“Tko je taj koji riječima bezumnim zamračuje božanski promisao?

\VS{3}Bokove svoje opaši k'o junak: ja ću te pitat', a ti me pouči.

\VS{4}Gdje si bio kad zemlju utemeljih? Kazuj, ako ti je znanje sigurno.

\VS{5}Znaš li tko joj je mjere odredio i nad njom uže mjerničko napeo?

\VS{6}Na čemu joj počivaju temelji? Tko joj postavi kamen ugaoni

\VS{7}dok su klicale zvijezde jutarnje i Božji uzvikivali dvorjani?

\VS{8}Tko li zatvori more vratnicama kad je navrlo iz krila majčina;

\VS{9}kad ga oblakom k'o haljom odjenuh i k'o pelenam' ovih maglom gustom;

\VS{10}kad sam njegovu odredio među, vrata stavio sa prijevornicama?

\VS{11}Dotle, ne dalje, rekao sam njemu, tu nek' se lomi ponos tvog valovlja!

\VS{12}Zar si ikad zapovjedio jutru, zar si kazao zori mjesto njeno,

\VS{13}da poduhvati zemlju za rubove i da iz nje sve bezbožnike strese;

\VS{14}da je pretvori u glinu pečatnu i oboji je k'o kakvu haljinu.

\VS{15}Ona uzima svjetlost zlikovcima i pesnicu im lomi uzdignutu.

\VS{16}Zar si ti prodro do izvora morskih, po dnu bezdana zar si kad hodio?

\VS{17}Zar su ti vrata smrti pokazali; vidje li dveri kraja mrtvih sjena?

\VS{18}Zar si prostranstvo zemlje uočio? Govori, ako ti je znano sve to.

\VS{19}Koji putovi u dom svjetla vode, na kojem mjestu prebivaju tmine,

\VS{20}da ih odvedeš u njine krajeve, da im put k stanu njihovu pokažeš?

\VS{21}Ti znadeš to, tÓa davno ti se rodi, tvojih dana broj veoma je velik!

\VS{22}Zar si stigao do riznica snijega i zar si tuče spremišta vidio

\VS{23}što ih pričuvah za dane nevolje, za vrijeme boja krvava i rata?

\VS{24}Kojim li se putem dijeli munja kada iskre po svoj zemlji prosipa?

\VS{25}Tko li je jaz iskopao povodnju, tko prokrčio pute grmljavini

\VS{26}da bi daždjelo na kraj nenastanjen, na pustinju gdje žive duše nema,

\VS{27}da bi neplodnu napojio pustoš, da bi u stepi trava izniknula?

\VS{28}Ima li kiša svoga roditelja? Tko je taj koji kapi rose rađa?

\VS{29}Iz čijeg li mraz izlazi krila, tko slanu stvara što s nebesa pada?

\VS{30}Kako čvrsnu vode poput kamena i led se hvata površja bezdana?

\VS{31}Možeš li lancem vezati Vlašiće i razdriješiti spone Orionu,

\VS{32}u pravo vrijeme izvesti Danicu, vodit' Medvjeda s njegovim mladima?

\VS{33}Zar poznaješ ti zakone nebeske pa da njima moć na zemlji dodijeliš?

\VS{34}Zar doviknuti možeš oblacima pa da pljuskovi tebe poslušaju?

\VS{35}Zar na zapovijed tvoju munje lijeću i tebi zar se odazivlju: 'Evo nas'?

\VS{36}Tko je mudrost darovao ibisu, tko li je pamet ulio u pijetla?

\VS{37}Tko to mudro prebrojava oblake i tko nebeske izlijeva mjehove

\VS{38}dok se zemlja u tijesto ne zgusne i dok se grude njezine ne slijepe?

\VS{39}Zar ćeš ti plijen uloviti lavici ili ćeš glad utažit' lavićima

\VS{40}na leglu svojem dok gladni čekaju i vrebaju na žrtvu iz zaklona?

\VS{41}Tko hranu gavranovima pribavlja kad Bogu ptići njegovi cijuču i naokolo oblijeću bez hrane?



\par }\Chap{39}{\PP \VerseOne{1}Znaš li kako se legu divokoze? Vidje li kako se mlade košute?

\VS{2}Izbroji li koliko nose mjeseci, znaš li u koje doba se omlade?

\VS{3}Sagnuvši se, polegu lanad svoju i breme usred pustinje odlažu,

\VS{4}a kad im porod ojača, poraste, ostave ga i ne vraćaju mu se.

\VS{5}Tko dade divljem magarcu slobodu i tko to oglav skinu njemu s glave?

\VS{6}U zavičaj mu dadoh ja pustinju i polja slana da ondje živuje.

\VS{7}Buci gradova on se podruguje i ne sluša goničevih povika.

\VS{8}Luta brdima, svojim pašnjacima, u potrazi za zeleni svakakvom.

\VS{9}Možeš li slugom učinit' bivola, zadržat' ga noć jednu za jaslama?

\VS{10}Možeš li njega za brazdu prikovat' da ralo vuče po docima tvojim?

\VS{11}Možeš li se osloniti na njega jer je njegova snaga prevelika i prepustit' mu težak svoj posao?

\VS{12}Misliš li tebi da će se vratiti i na gumno ti dotjerati žito?

\VS{13}Krilima svojim noj trepće radosno, iako krila oskudnih i perja.

\VS{14}On svoja jaja na zemlji ostavlja, povjerava ih pijesku da ih grije,

\VS{15}ne mareć' što ih zgazit' može noga ili nekakva divlja zvijer zgnječiti.

\VS{16}S nojićima k'o s tuđima postupa; što mu je trud zaludu, on ne mari.

\VS{17}Jer Bog je njega lišio pameti, nije mu dao nikakva razbora.

\VS{18}Ali kada na let krila raširi, tada se ruga konju i konjaniku.

\VS{19}Zar si ti konja obdario snagom zar si mu ti vrat grivom ukrasio?

\VS{20}Zar ti činiš da skače k'o skakavac, da u strah svakog nagoni hrzanjem?

\VS{21}Kopitom zemlju veselo raskapa, neustrašivo srlja na oružje.

\VS{22}Strahu se ruga, ničeg se ne boji, ni pred mačem uzmaknuti neće.

\VS{23}Na sapima mu zvekeće tobolac, koplje sijeva i ubojna sulica.

\VS{24}Bijesan i nestrpljiv guta prostore; kad rog zasvira, tko će ga zadržat':

\VS{25}na svaki zvuk roga on zarže: Ha! Izdaleka on ljuti boj već njuši, viku bojnu i poklič vojskovođa.

\VS{26}Zar po promislu tvojem lijeće soko i prema jugu krila svoja širi?

\VS{27}Zar se na nalog tvoj diže orao i vrh timora gnijezdo sebi vije?

\VS{28}Na litici on stanuje i noćÄi, na grebenima vrleti visokih.

\VS{29}Odatle na plijen netremice vreba, oči njegove vide nadaleko.

\VS{30}Krvlju se hrane njegovi orlići; gdje je ubijenih, tamo je i on.”



\par }\Chap{40}{\PP \VerseOne{1}I Jahve se obrati Jobu i reče mu:

\VS{2}“Zar će se s Jakim preti još kudilac? Tužitelj Božji nek' sam odgovori!”

\VS{3}A Job odgovori Jahvi i reče:

\VS{4}“Odveć sam malen: što da odgovorim? Rukom ću svoja zatisnuti usta.

\VS{5}Riječ rekoh - neću više započeti; rekoh dvije - al' neću nastaviti.”

\VS{6}Nato Jahve odgovori Jobu iz oluje i reče:

\VS{7}“Bokove svoje opaši k'o junak, ja ću te pitat', a ti me pouči.

\VS{8}Zar bi i moj sud pogaziti htio, okrivio me da sebe opravdaš?

\VS{9}Zar ti mišica snagu Božju ima, zar glasom grmjet' možeš poput njega?

\VS{10}Ogrni se sjajem i veličanstvom, dostojanstvom se odjeni i slavom.

\VS{11}Plani dÓe bijesom ognja jarosnoga, pogledom jednim snizi oholnika.

\VS{12}Ponositoga pogledaj, slomi ga, na mjestu satri svakoga zlikovca.

\VS{13}U zemlju sve njih zajedno zakopaj, u mračnu ih pozatvaraj tamnicu.

\VS{14}Tada ću i ja tebi odat' hvalu što si se svojom desnicom spasio.

\VS{15}A sada, dÓe promotri Behemota! Travom se hrani poput govečeta,

\VS{16}u bedrima je, gle, snaga njegova, a krepkost mu u mišićju trbušnom.

\VS{17}Poput cedra rep podignut ukruti, sva su mu stegna ispreplele žile.

\VS{18}Mjedene cijevi kosti su njegove, zglobovi mu od željeza kvrge.

\VS{19}Prvenac on je Božjega stvaranja; mačem ga je naoružao tvorac.

\VS{20}Gore mu danak u hrani donose i sve zvijerje što po njima se igra.

\VS{21}Pod lotosom on zavaljen počiva, guštik močvarni i glib kriju ga.

\VS{22}Sjenu mu pravi lotosovo lišće, pod vrbama on hladuje potočnim.

\VS{23}Nabuja li rijeka, on ne strahuje: nimalo njega ne bi zabrinulo da mu u žvale i sav Jordan jurne.

\VS{24}Tko bi za oči uhvatio njega i tko bi mu nos sulicom probio?

\VS{25}Zar loviš Levijatana udicom? Zar ćeš mu jezik zažvalit' užetom?

\VS{26}Zar mu nozdrve trskom probost' možeš ili mu kukom probiti vilicu?

\VS{27}Hoće li te on preklinjat' za milost, hoće li s tobom blago govoriti?

\VS{28}I zar će s tobom savez on sklopiti da sveg života tebi sluga bude?

\VS{29}Hoćeš li se s njim k'o s pticom poigrat' i vezat' ga da kćeri razveseliš?

\VS{30}Hoće li se za nj cjenkati ribari, među sobom podijelit' ga trgovci?

\VS{31}Možeš li kopljem njemu kožu izbost ili glavu mu probiti ostima?

\VS{32}Podigni de ruku svoju na njega: za boj se spremi - bit će ti posljednji!



\par }\Chap{41}{\PP \VerseOne{1}Zalud je nadu u njega gojiti, na pogled njegov čovjek već pogiba.

\VS{2}Junaka nema da njega razdraži, tko će mu se u lice suprotstavit'?

\VS{3}Tko se sukobi s njim i živ ostade? Pod nebesima tog čovjeka nema!

\VS{4}Prešutjet neću njegove udove, ni silnu snagu, ni ljepotu stasa.

\VS{5}Tko mu smije razodjenut' odjeću, tko li kroz dvostruk prodrijeti mu oklop?

\VS{6}Tko će mu ralje rastvorit' dvokrilne kad strah vlada oko zubi njegovih?

\VS{7}Hrbat mu je od ljuskavih štitova, zapečaćenih pečatom kamenim.

\VS{8}Jedni uz druge tako se sljubiše da među njima dah ne bi prošao.

\VS{9}Tako su čvrsto slijepljeni zajedno: priljubljeni, razdvojit' se ne mogu.

\VS{10}Kad kihne, svjetlost iz njega zapršti, poput zorinih vjeđa oči su mu.

\VS{11}Zublje plamsaju iz njegovih ralja, iskre ognjene iz njih se prosiplju.

\VS{12}Iz nozdrva mu sukljaju dimovi kao iz kotla što kipi na vatri.

\VS{13}Dah bi njegov zapalio ugljevlje, jer mu iz ralja plamenovi suču.

\VS{14}U šiji leži sva snaga njegova, a ispred njega užas se prostire.

\VS{15}Kad se ispravi, zastrepe valovi i prema morskoj uzmiču pučini.

\VS{16}Poput pećine srce mu je tvrdo, poput mlinskoga kamena otporno.

\VS{17}Pregibi tusta mesa srasli su mu, čvrsti su kao da su saliveni.

\VS{18}Zgodi li ga mač, od njeg se odbije, tako i koplje, sulica i strijela.

\VS{19}Poput slame je za njega željezo, mjed je k'o drvo iscrvotočeno.

\VS{20}On ne uzmiče od strelice s luka, stijenje iz praćke na nj k'o pljeva pada.

\VS{21}K'o slamčica je toljaga za njega, koplju se smije kad zazviždi nad njim.

\VS{22}Crepovlje oštro ima na trbuhu i blato njime ore k'o drljačom.

\VS{23}Pod njim vrtlog sav k'o lonac uskipi, uspjeni more k'o pomast u kotlu.

\VS{24}Za sobom svijetlu ostavlja on brazdu, regbi, bijelo runo bezdan prekriva.

\VS{25}Ništa slično na zemlji ne postoji i niti je tko tako neustrašiv.

\VS{26}I na najviše on s visoka gleda, kralj je svakome, i najponosnijim.”



\par }\Chap{42}{\PP \VerseOne{1}A Job ovako odgovori Jahvi:

\VS{2}“Ja znadem, moć je tvoja bezgranična: što god naumiš, to izvesti možeš.

\VS{3}Tko je taj koji riječima bezumnim zamračuje božanski promisao? Govorah stoga, ali ne razumjeh, o čudesima meni neshvatljivim.

\VS{4}O, poslušaj me, pusti me da zborim: ja ću te pitat', a ti me pouči.

\VS{5}Po čuvenju tek poznavah te dosad, ali sada te oči moje vidješe.

\VS{6}Sve riječi svoje zato ja poričem i kajem se u prahu i pepelu.”

\VS{7}Kada Jahve izgovori Jobu ove riječi, reče on Elifazu Temancu: “Ti i tvoja dva prijatelja raspalili ste gnjev moj jer niste o meni onako pravo govorili kao moj sluga Job.

\VS{8}Zato uzmite sada sedam junaca i sedam ovnova i pođite k mome sluzi Jobu, pa prinesite za sebe paljenicu, a sluga moj Job molit će se za vas. Imat ću obzira prema njemu i neću vam učiniti ništa nažao zato što niste o meni onako pravo govorili kao moj sluga Job.”

\VS{9}Tada odoše Elifaz iz Temana, Bildad iz Šuaha i Sofar iz Naamata i učiniše kako im je Jahve zapovjedio. I Jahve se obazre na Joba.

\VS{10}I Jahve vrati Joba u prijašnje stanje jer se založio za svoje prijatelje, pa mu još udvostruči ono što je posjedovao.

\VS{11}Tad se vratiše Jobu sva njegova braća, i sve njegove sestre, i svi prijašnji znanci te su jeli s njim kruh u njegovoj kući, žaleći ga i tješeći zbog svih nevolja što ih Jahve bijaše na nj poslao. Svaki mu darova po jedan srebrnik i po jedan zlatan prsten.

\VS{12}Jahve blagoslovi novo Jobovo stanje još više negoli prijašnje. Blago mu je brojilo četrnaest tisuća ovaca, šest tisuća deva, tisuću jarmova volova i tisuću magarica.

\VS{13}Imao je sedam sinova i tri kćeri.

\VS{14}Prvoj nadjenu ime Jemima, drugoj Kasija, a trećoj Keren-Hapuk.

\VS{15}U svem onom kraju ne bijaše žena tako lijepih kao Jobove kćeri. I otac im dade jednaku baštinu kao i njihovoj braći.

\VS{16}Poslije toga Job doživje dob od sto četrdeset godina i vidje djecu svoju i djecu svoje djece do četvrtog koljena. Potom umrije Job, star, nauživši se života.


\par }