3
Jovovo jadanje.
1 Potom otvori usta svoja Jov i stade kleti dan svoj. 2 I progovorivši Jov reče:
3 Ne bilo dana u koji se rodih,
i noći u kojoj rekoše: Rodi se detić!
4 Bio taj dan tama,
ne gledao ga Bog ozgo,
i ne osvetljavala ga svetlost!
5 Mrak ga zaprznio i sen smrtni,
oblak ga obastirao,
bio strašan kao najgori dani!
6 Noć onu osvojila tama,
ne radovala se među danima godišnjim,
ne brojala se u mesece!
7 Gle, noć ona bila pusta,
pevanja ne bilo u njoj!
8 Kleli je koji kunu dane,
koji su gotovi probuditi krokodila!
9 Potamnele zvezde u sumračje njeno,
čekala videlo i ne dočekala ga,
i ne videla zori trepavica;
10 Što mi nije zatvorila vrata od utrobe
i nije sakrila muku od mojih očiju.
11 Zašto ne umreh u utrobi?
Ne izdahnuh izlazeći iz utrobe?
12 Zašto me prihvatiše kolena?
Zašto sise, da sem?
13 Jer bih sada ležao i počivao;
spavao bih, i bio bih miran,
14 S carevima i savetnicima zemaljskim,
koji zidaše sebi pustoline,
15 Ili s knezovima,
koji imaše zlata, i kuće svoje puniše srebra.
16 Ili zašto ne bih kao nedonošče sakriveno,
kao dete koje ne ugleda videla?
17 Onde bezbožnici prestaju dosađivati,
i onde počivaju iznemogli,
18 I sužnji se odmaraju
i ne čuju glas nastojnikov.
19 Mali i veliki onde je,
i rob slobodan od svog gospodara.
20 Zašto se daje videlo nevoljniku
i život onima koji su tužnog srca,
21 Koji čekaju smrt a nje nema,
i traže je većma nego zakopano blago,
22 Koji igraju od radosti
i vesele se kad nađu grob?
23 Čoveku, kome je put sakriven
i kog je Bog zatvorio odsvuda?
24 Jer pre jela mog dolazi uzdah moj,
i kao voda razliva se jauk moj.
25 Jer čega se bojah dođe na mene,
i čega se strašah zadesi me.
26 Ne počivah niti imah mira niti se odmarah,
i opet dođe strahota.