11
Usrdno Božije sažaljevanje.
1 Kad Izrailj beše dete, ljubih ga,
i iz Misira dozvah sina svog.
2 Koliko ih zvaše,
toliko oni odlaziše od njih;
prinosiše žrtve Valima,
kadiše likovima.
3 Ja učih Jefrema hoditi držeći ga za ruke,
ali ne poznaše da sam ih ja lečio.
4 Vukoh ih uzicama čovečijim,
užima ljubavnim;
i bih im kao oni koji im skidaju jaram s čeljusti,
i davah im hranu.
5 Neće se vratiti u zemlju misirsku,
nego će mu Asirac biti car,
jer se ne hteše obratiti.
6 I mač će stajati u gradovima njegovim,
i potrće prevornice njegove
i proždreti za namere njihove.
7 Narod je moj prionuo za otpad od mene;
zovu ga ka Višnjem,
ali se nijedan ne podiže.
8 Kako da te dam, Jefreme?
Da te predam, Izrailju?
Kako da učinim od tebe kao od Adame?
Da te obratim da budeš kao Sevojim?
Ustreptalo je srce moje u meni,
uskolebala se utroba moja od žalosti.
9 Neću izvršiti ljutog gneva svog,
neću opet zatrti Jefrema;
jer sam ja Bog a ne čovek,
Svetac usred tebe;
neću doći na grad.
10 Ići će oni za Gospodom;
On će rikati kao lav;
kad rikne,
sa strahom će dotrčati sinovi s mora;
11 Sa strahom će dotrčati iz Misira kao ptica,
i kao golub iz zemlje asirske;
i naseliću ih u kućama njihovim,
govori Gospod.