15
Propast je naroda neizbežna, ali će ostatak naći milost. Osobita utešna reč za Jeremiju.
1 I reče mi Gospod: Da stane Mojsije i Samuilo preda me, ne bi se duša moja obratila k tom narodu; oteraj ih ispred mene, i neka odlaze. 2 I ako ti kažu: Kuda ćemo ići? Tada im reci: Ovako veli Gospod:
ko je za smrt, na smrt;
ko je za mač, pod mač;
ko za glad, na glad;
ko za ropstvo, u ropstvo.
3 I pustiću na njih četvoro, govori Gospod: Mač, da ih ubija, i pse, da ih razvlače, i ptice nebeske i zveri zemaljske, da ih jedu i istrebe. 4 I daću ih da se potucaju po svim carstvima zemaljskim radi Manasije sina Jezekijinog cara Judinog za ono što je učinio u Jerusalimu.
5 Jer ko bi se smilovao na tebe, Jerusalime?
Ko li bi te požalio?
Ko li bi došao da zapita kako ti je?
6 Ti si me ostavio, govori Gospod,
otišao si natrag;
zato ću mahnuti rukom svojom na te i pogubiću te;
dosadi mi žaliti.
7 Zato ću ih izvijati vijačom na vratima zemaljskim,
učiniću ih sirotima,
potrću narod svoj,
jer se ne vraćaju s puteva svojih.
8 Više će mi biti udovica njegovih nego peska morskog,
dovešću im na majke momačke zatirače u podne,
i pustiću iznenada na njih smetnju i strahotu.
9 Iznemoći će koja je rodila sedmoro
i ispustiće dušu,
sunce će joj zaći još za dana,
sramiće se i stideće se,
a ostatak ću njihov dati pod mač
pred neprijateljima njihovim,
govori Gospod.
10 Teško meni, majko moja, što si me rodila da se sa mnom prepire i da se sa mnom svađa sva zemlja; ne davah u zajam niti mi davaše u zajam, i opet me svi proklinju. 11 Gospod reče: Doista, ostatku će tvom biti dobro, i braniću te od neprijatelja, kad budeš u nevolji i u teskobi. 12 Eda li će gvožđe slomiti gvožđe severno i bronzu?
13 Imanje tvoje i blago tvoje daću da se razgrabi bez cene po svim međama tvojim, i to za sve grehe tvoje. 14 I odvešću te s neprijateljima tvojim u zemlju koje ne poznaješ, jer se raspalio oganj od gneva mog, i goreće nad vama.
15 Ti znaš, Gospode,
opomeni me se i pohodi me
i osveti me od onih koji me gone;
nemoj me zgrabiti dokle se ustežeš od gneva;
znaj da podnosim rug tebe radi.
16 Kad se nađoše reči Tvoje, pojedoh ih,
i reč Tvoja bi mi radost i veselje srcu mom,
jer je ime Tvoje prizvano na me,
Gospode Bože nad vojskama.
17 Ne sedim u veću podsmevačkom
niti se s njima veselim;
sedim sam radi ruke Tvoje,
jer si me napunio srdnje.
18 Zašto bol moj jednako traje?
I zašto je rana moja smrtna,
te neće da se isceli?
Hoćeš li mi biti kao varalica,
kao voda nepostojana?
19 Zato ovako veli Gospod:
Ako se obratiš,
ja ću te opet postaviti da stojiš preda mnom,
ako odvojiš što je dragoceno od rđavog,
bićeš kao usta moja;
oni neka se obrate k tebi,
a ti se ne obraćaj k njima.
20 I učiniću da budeš tom narodu kao jak zid bronzani,
i udaraće na te, ali te neće nadvladati;
jer sam ja s tobom da te čuvam i izbavljam,
govori Gospod.
21 I izbaviću te iz ruku zlih ljudi,
i iskupiću te iz ruku nasilničkih.