14
Kraj: Jov se tuži na ništavnost čoveka i uzalud traži utešnu nadu.
1 Čovek rođen od žene kratka je veka i pun nemira.
2 Kao cvet niče, i odseca se,
i beži kao sen, i ne ostaje.
3 I na takvog otvaraš oko svoje,
i mene vodiš na sud sa sobom!
4 Ko će čisto izvaditi iz nečista?
Niko.
5 Izmereni su dani njegovi,
broj meseca njegovih u Tebe je;
postavio si mu među, preko koje ne može preći.
6 Odvrati se od njega da počine
dokle ne navrši kao nadničar dan svoj.
7 Jer za drvo ima nadanja, ako se poseče,
da će se još omladiti
i da neće biti bez izdanka;
8 Ako i ostari u zemlji koren njegov
i u prahu izumre panj njegov,
9 Čim oseti vodu, opet napupi
i pusti grane kao prisad.
10 A čovek umire iznemogao;
i kad izdahne čovek, gde je?
11 Kao kad voda oteče iz jezera
i reka opadne i usahne,
12 Tako čovek kad legne, ne ustaje više;
dokle je nebesa neće se probuditi
niti će se prenuti oda sna svog.
13 O da me hoćeš u grobu sakriti
i skloniti me dokle ne utoli gnev Tvoj,
i da mi daš rok kad ćeš me se opomenuti!
14 Kad umre čovek, hoće li oživeti?
Sve dane vremena koje mi je određeno čekaću
dokle mi dođe promena.
15 Zazvaćeš, i ja ću Ti se odazvati;
delo ruku svojih poželećeš.
16 A sada brojiš korake moje,
i ništa ne ostavljaš za greh moj.
17 Zapečaćeni su u tobocu moji prestupi,
i zavezuješ bezakonja moja.
18 Zaista, kao što gora padne i raspadne se,
i kao što se stena odvali s mesta svog,
19 I kao što voda spira kamenje
i povodanj odnosi prah zemaljski,
tako nadanje čovečije obraćaš u ništa.
20 Nadvlađuješ ga jednako, te odlazi,
menjaš mu lice i otpuštaš ga.
21 Ako sinovi njegovi budu u časti, on ne zna;
ako li u sramoti, on se ne brine.
22 Samo telo dok je živ boluje,
i duša njegova u njemu tuži.