6
Isaijino viđenje slave Gospodnje i pozivanje da prorokuje.
1 Godine koje umre car Ozija videh Gospoda gde sedi na prestolu visokom i izdignutom, i skut Mu ispunjavaše crkvu. 2 Serafimi stajahu više Njega, svaki ih imaše šest krila: dvema zaklanjaše lice svoje i dvema zaklanjaše noge svoje, a dvema leteše. 3 I vikahu jedan drugom govoreći:
Svet, svet, svet je Gospod nad vojskama;
puna je sva zemlja slave Njegove.
4 I zadrmaše se pragovi na vratima od glasa kojim vikahu, i dom se napuni dima. 5 I rekoh: Jao meni! Pogiboh, jer sam čovek nečistih usana, i živim usred naroda nečistih usana, jer Cara Gospoda nad vojskama videh svojim očima.
6 A jedan od serafima dolete k meni držeći u ruci živ ugljen, koji uze s oltara kleštima, 7 i dotače se usta mojih, i reče: Evo, ovo se dotače usta tvojih, i bezakonje tvoje uze se, i greh tvoj očisti se.
8 Potom čuh glas Gospodnji gde reče: Koga ću poslati? I ko će nam ići? A ja rekoh: Evo mene, pošalji mene. 9 A On reče: Idi, i reci tom narodu:
Slušajte ali nećete razumeti,
gledajte ali nećete poznati.
10 Učini da odeblja srce tom narodu
i uši da im otežaju,
i oči im zatvori,
da ne vide očima svojim
i ušima svojim da ne čuju
i srcem svojim da ne razumeju
i ne obrate se i ne iscele.
11 A ja rekoh:
Dokle, Gospode?
A On reče:
Dokle ne opuste gradovi da budu bez stanovnika
i kuće da budu bez ljudi,
i zemlja dokle sasvim ne opusti,
12 I dokle Gospod opravi daleko ljude
i bude sama pustoš u zemlji.
13 Ali će još biti u njoj desetina,
pa će se i ona zatrti;
ali kao hrast ili brest,
kojima i kad zbace lišće ostaje stablo,
tako će sveto seme biti njeno stablo.