4
Elifasov prvi govor. Bog ne kažnjava pravoga.
1 Tada odgovori Elifas Temanac i reče:
2 Ako ti progovorimo, da ti neće biti dosadno?
Ali ko bi se mogao uzdržati da ne govori?
3 Gle, učio si mnoge,
i ruke iznemogle krepio si;
4 Reči su tvoje podizale onog koji padaše,
i utvrđivao si kolena koja klecahu.
5 A sada kad dođe na tebe, klonuo si;
kad se tebe dotače, smeo si se.
6 Nije li pobožnost tvoja bila uzdanje tvoje?
I dobrota puteva tvojih nadanje tvoje?
7 Opomeni se, ko je prav poginuo,
i gde su pravedni istrebljeni?
8 Kako sam ja video, koji oru muku i seju nevolju,
to i žanju.
9 Od dihanja Božijeg ginu,
i od daha nozdrva Njegovih nestaje ih.
10 Rika lavu, i glas ljutom lavu
i zubi lavićima satiru se.
11 Lav gine nemajući lova,
i lavići rasipaju se.
12 Još dođe tajno do mene reč,
i uho moje doču je malo.
13 U mislima o noćnim utvarama,
kad tvrd san pada na ljude,
14 Strah poduze me i drhat,
od kog ustreptaše sve kosti moje,
15 I duh prođe ispred mene,
i dlake na telu mom nakostrešiše se.
16 Stade, ali mu ne poznah lica;
prilika beše pred očima mojim,
i ćuteći čuh glas:
17 Eda li je čovek pravedniji od Boga?
Eda li je čovek čistiji od Tvorca svog?
18 Gle, slugama svojim ne veruje,
i u anđela svojih nalazi nedostataka;
19 A kamoli u onih koji stoje u kućama zemljanim,
kojima je temelj na prahu
i satiru se brže nego moljac.
20 Od jutra do večera satru se,
i nestane ih navek da niko i ne opazi.
21 Slava njihova ne prolazi li s njima?
Umiru, ali ne u mudrosti.