17
Nastavak: Jov vidi oko sebe samo bedu i pred sobom samo grob.
1 Duh se moj kvari, dana mojih nestaje;
grobovi su moji.
2 Kod mene su rugači,
i oko moje provodi noći u jadu koji mi zadaju.
3 Daj mi ko će jamčiti kod Tebe;
ko je taj koji će se rukovati sa mnom?
4 Jer si od njihovog srca sakrio razum;
zato ih nećeš uzvisiti.
5 Ko laska prijateljima,
njegovim će sinovima oči posahnuti.
6 Učinio je od mene priču narodima,
i postao sam bubnjanje među njima.
7 Potamnelo je oko moje od jada,
i svi udi moji postaše kao sen.
8 Začudiće se tome pravi,
i bezazleni će ustati na licemere.
9 Ali će se pravednik držati svog puta,
i ko je čistih ruku većma će ojačati.
10 A vi vratite se svikoliki i hodite;
neću naći mudra među vama.
11 Dani moji prođoše,
misli moje pokidaše se, što imah u srcu.
12 Od noći načiniše dan,
i svetlost je blizu mraka.
13 Da bih se nadao, grob će mi biti kuća;
u tami ću prostreti postelju sebi.
14 Grobu vičem: Ti si otac moj;
crvima: Ti si mati moja, ti si sestra moja.
15 I gde je sada nadanje moje?
Moje nadanje ko će videti?
16 U grob će sići,
počinuće sa mnom u grobu.