Psalmi.
73.
Psalam Asafov. Ta dobar je Bog Izrailju, onima koji su čista srca. 
A noge moje umalo ne zađoše, umalo ne popuznuše stopala moja, 
Jer se rasrdih na bezumnike videći kako bezbožnici dobro žive. 
Jer ne znaju za nevolju do same smrti, i telo je njihovo pretilo. 
Na poslovima čovečijim nema ih, i ne muče se s drugim ljudima. 
Toga radi optočeni su oholoću kao ogrlicom, i obučeni u obest kao u stajaće ruho. 
Od debljine izbuljeno im je oko, srce puno klape. 
Podsmevaju se, pakosno govore o nasilju, oholo govore. 
Usta svoja dižu u nebo, i zemlju prolazi jezik njihov. 
I zato se onamo navraćaju neki iz naroda njegovog, i piju vodu iz punog izvora. 
I govore: Kako će razabrati Bog? Zar Višnji zna? 
Pa eto, ovi bezbožnici srećni na svetu umnožavaju bogatstvo. 
Zar, dakle, uzalud čistim srce svoje, i umivam bezazlenošću ruke svoje, 
Dopadam rana svaki dan, i muke svako jutro? 
Kad bih kazao: Govoriću kao i oni, izneverio bih rod sinova Tvojih. 
I tako stadoh razmišljati da bih ovo razumeo; ali to beše teško u očima mojim. 
Dok najposle ne uđoh u svetinju Božiju, i doznah kraj njihov. 
Ta na klizavom mestu postavio si ih, i bacaš ih u propast! 
Kako začas propadaju, ginu, nestaje ih od nenadne strahote! 
Kao san, kad se čovek probudi, tako probudivši ih, Gospode, u ništa obraćaš utvaru njihovu. 
Kad kipljaše srce moje i rastrzah se u sebi, 
Tada bejah neznalica i ne razumevah; kao živinče bijah pred Tobom. 
Ali sam svagda kod Tebe, Ti me držiš za desnu ruku. 
Po svojoj volji vodiš me, i posle ćeš me odvesti u slavu. 
Koga imam na nebu? I s Tobom ništa neću na zemlji. 
Čezne za Tobom telo moje i srce moje; Bog je grad srca mog i deo moj doveka. 
Jer evo koji odstupiše od Tebe, ginu; Ti istrebljavaš svakog koji čini preljubu ostavljajući Tebe. 
A meni je dobro biti blizu Boga. Na Gospoda polažem nadanje svoje, i kazivaću sva čudesa Tvoja. 
