Jov.
10.
Dodijao je duši mojoj život moj; pustiću od sebe tužnjavu svoju, govoriću u jadu duše svoje. 
Reći ću Bogu: Nemoj me osuditi; kaži mi zašto se preš sa mnom. 
Je li Ti milo da činiš silu, da odbacuješ delo ruku svojih i savet bezbožnički obasjavaš? 
Jesu li u Tebe oči telesne? Vidiš li kao što vidi čovek? 
Jesu li dani tvoji kao dani čovečiji, i godine tvoje kao vek ljudski, 
Te istražuješ moje bezakonje i za greh moj razbiraš? 
Ti znaš da nisam kriv, i nema nikoga ko bi izbavio iz Tvoje ruke. 
Tvoje su me ruke stvorile i načinile, i Ti me odsvuda potireš. 
Opomeni se da si me kao od kala načinio, i opet ćeš me u prah obratiti. 
Nisi li me kao mleko slio i kao sir usirio me? 
Navukao si na me kožu i meso, i kostima i žilama spleo si me. 
Životom i milošću darivao si me; i staranje Tvoje čuvalo je duh moj. 
I sakrio si to u srcu svom; ali znam da je u Tebe. 
Ako sam zgrešio, opazio si me, i nisi me oprostio bezakonja mog. 
Ako sam skrivio, teško meni! Ako li sam prav, ne mogu podignuti glave, pun sramote i videći muku svoju. 
I ako se podigne, goniš me kao lav, i opet činiš čudesa na meni. 
Ponavljaš svedočanstva svoja protiv mene, i umnožavaš gnev svoj na me; vojske jedne za drugom izlaze na me. 
Zašto si me izvadio iz utrobe? O da umreh! Da me ni oko ne vide! 
Bio bih kao da nikada nisam bio; iz utrobe u grob bio bih odnesen. 
Nije li malo dana mojih? Prestani dakle i okani me se da se malo oporavim, 
Pre nego otidem odakle se neću vratiti, u zemlju tamnu i u sen smrtni, 
U zemlju tamnu kao mrak i u sen smrtni, gde nema promene i gde je videlo kao tama. 
