Dela apostolska.
16.
Dođe pak u Dervu i u Listru, i gle, onde beše neki učenik, po imenu Timotije, sin neke žene Jevrejke koja verovaše, a oca Grka; 
za njega dobro svedočahu braća koja behu u Listri i u Ikoniji. 
Ovog namisli Pavle da uzme sa sobom; i uze ga, i obreza Jevreja radi koji behu u onim mestima: jer svi znahu oca njegovog da beše Grk. 
I kad prolažahu po gradovima, predavaše im da drže uredbe koje urediše apostoli i starešine u Jerusalimu. 
A crkve se utvrđivahu u veri, i svaki dan bivaše ih više. 
A kad prođoše Frigiju i galatijsku zemlju, zabrani im Duh Sveti govoriti reč u Aziji. 
A kad dođoše u Misiju hteše da idu u Vitiniju, i Duh ne dade. 
A kad prođoše Misiju, siđoše u Troadu. 
I Pavlu se javi utvara noću: beše jedan čovek iz Makedonije, i stajaše moleći ga i govoreći: Dođi u Makedoniju i pomozi nam. 
A kad vide utvaru, odmah gledasmo da iziđemo u Makedoniju, doznavši da nas Gospod pozva da im propovedamo jevanđelje. 
A kad se odvezosmo iz Troade, dođosmo u Samotrak, i sutradan u Neapolj, 
a odande u Filibu, koje je prvi grad zemlje Makedonije, naselje rimsko; i u onom gradu ostasmo nekoliko dana. 
A u dan subotni iziđosmo iz grada k vodi gde beše bogomolja; i sedavši govorismo k ženama koje se behu sabrale. 
I jedna bogobojazna žena, po imenu Lidija, iz grada tijatirskog, koja prodavaše skerlet, slušaše: i Gospod otvori srce njeno da pazi na reči Pavlove. 
A kad se krsti ona i kuća njena, moljaše nas govoreći: Ako mislite da ja verujem Gospoda, uđite u moju kuću i živite. I natera nas. 
A dogodi se kad iđasmo na molitvu da nas srete jedna robinja koja imaše duh pogađački i vračajući donošaše veliki dobitak svojim gospodarima. 
Ova pođe za Pavlom i za nama, i vikaše govoreći: Ovi su ljudi sluge Boga Najvišeg, koji javljaju nama put spasenja. 
I ovako činjaše mnogo dana. A kad se Pavlu dosadi, okrenu se i reče duhu: Zapovedam ti imenom Isusa Hrista, iziđi iz nje. I iziđe u taj čas. 
A kad videše njeni gospodari da iziđe nada njihovog dobitka, uzeše Pavla i Silu i odvukoše ih na pazar ka knezovima. 
I dovedavši ih k vojvodama, rekoše: Ovi su ljudi Jevreji, i mute po našem gradu, 
i propovedaju običaje koje nama ne valja primati ni tvoriti, jer smo Rimljani. 
I sleže se narod na njih, i vojvode izdreše im haljine, i zapovediše da ih šibaju. 
I pošto ih zdravo izbiše baciše ih u tamnicu, i zapovediše tamničaru da ih dobro čuva. 
Primivši takvu zapovest on ih baci u najdonju tamnicu i noge im metnu u klade. 
A u ponoći behu Pavle i Sila na molitvi i hvaljahu Boga; a sužnji ih slušahu. 
A ujedanput tako se vrlo zatrese zemlja da se pomesti temelj tamnički; i odmah se otvoriše sva vrata i svima spadoše okovi. 
A kad se probudi tamničar i vide otvorena vrata tamnička, izvadi nož i htede da se ubije, misleći da su pobegli sužnji. 
A Pavle povika zdravo govoreći: Ne čini sebi zlo nikakvo, jer smo mi svi ovde. 
A on zaiskavši sveću ulete i drhćući pripade k Pavlu i Sili; 
i izvedavši ih napolje reče: Gospodo! Šta mi treba činiti da se spasem? 
A oni rekoše: Veruj Gospoda Isusa Hrista i spašćeš se ti i sav dom tvoj. 
I kazaše mu reč Gospodnju, i svima koji su u domu njegovom. 
I uze ih u onaj sat noći i opra im rane; i krsti se on i svi njegovi odmah. 
I uvedavši ih u svoj dom postavi trpezu, i radovaše se sa svim domom svojim što verova Boga. 
A kad bi dan, poslaše vojvode pandure govoreći: Pustite ova dva čoveka. 
A tamničar kaza reči ove Pavlu: Poslaše vojvode da se pustite; sad dakle iziđite i idite s mirom. 
A Pavle reče njima: Izbivši nas pred narodom bez suda, ljude Rimljane, baciše u tamnicu: i sad hoće da nas puste? Nije tako, nego sami neka dođu i izvedu nas. 
A panduri kazaše vojvodama ove reči; i uplašiše se kad čuše da su Rimljani; 
i došavši umoliše ih, i izvedoše moleći da iziđu iz grada. 
A kad iziđoše iz tamnice, dođoše k Lidiji, i videvši braću utešiše ih, i otidoše. 
