Marko.
4.
I opet poče učiti kod mora, i skupiše se oko Njega ljudi mnogi tako da mora ući u lađu, i sedeti na moru; a narod sav beše na zemlji kraj mora. 
I učaše ih u pričama mnogo, i govoraše im u nauci svojoj: 
Slušajte: evo iziđe sejač da seje. 
I kad sejaše, dogodi se da jedno pade ukraj puta, i dođoše ptice i pozobaše ga. 
A drugo pade na kamenito mesto gde ne beše mnogo zemlje; i odmah izniče; jer ne beše u dubinu zemlje: 
A kad obasja sunce, uvenu, i budući da nemaše korena, usahnu. 
I drugo pade u trnje; i naraste trnje i udavi ga, i ne donese rod. 
I drugo pade na zemlju dobru; i davaše rod koji je napredovao i rastao i donosio po trideset i po šezdeset i po sto. 
I reče: Ko ima uši da čuje neka čuje. 
A kad osta sam, zapitaše Ga koji behu s Njim i sa dvanaestoricom za ovu priču. 
I reče im: Vama je dano da znate tajne carstva Božjeg, a onima napolju sve u pričama biva; 
da očima gledaju i da ne vide, i ušima slušaju i da ne razumeju; da se kako ne obrate i da im se ne oproste gresi. 
I reče im: Zar ne razumete ovu priču? A kako ćete sve priče razumeti? 
Sejač reč seje. 
A ono su kraj puta, gde se seje reč i kad je čuju odmah dođe sotona i otme reč posejanu u srcima njihovim. 
Tako su i ono što se seje na kamenitim mestima, koji kad čuju reč odmah je prime s radošću; 
ali nemaju korena u sebi, nego su nepostojani, pa kad bude do nevolje ili ih poteraju reči radi, odmah se sablazne. 
A ono su što se u trnju seje koji slušaju reč, 
ali brige ovog sveta i prevara bogatstva i ostale slasti uđu i zaguše reč, i bez roda ostane. 
A ono su što se na dobroj zemlji seje koji slušaju reč i primaju, i donose rod po trideset i po šezdeset i po sto. 
I govoraše im: Eda li se sveća užiže da se metne pod sud ili pod odar? A ne da se na svećnjak metne? 
Jer nema ništa tajno što neće biti javno; niti ima šta sakriveno što neće izaći na videlo. 
Ako ima ko uši da čuje neka čuje. 
I govoraše im: Pamtite šta čujete: kakvom merom merite onakvom će vam se meriti i dometnuće se vama koji slušate. 
Jer ko ima, daće mu se; a koji nema, uzeće mu se i ono što ima. 
I govoraše im: Tako je carstvo Božje kao čovek kad baci seme u zemlju; 
i spava i ustaje noću i danju; i seme niče i raste, da ne zna on. 
Jer zemlja sama od sebe najpre donese travu, potom klas, pa onda ispuni pšenicu u klasu. 
A kad sazre rod, odmah pošalje srp; jer nasta žetva. 
I govoraše: Kakvo ćemo kazati da je carstvo Božje? Ili u kakvoj ćemo ga priči iskazati? 
Ono je kao zrno gorušičino koje kad se poseje u zemlju manje je od svih semena na zemlji; 
a kad se poseje, uzraste i bude veće od sveg povrća, i pusti grane velike da mogu u njegovom hladu ptice nebeske živeti. 
I takvim mnogim pričama kazivaše im reč, koliko mogahu slušati. 
A bez priča ne govoraše im ni reči. A učenicima posebno kazivaše sve. 
I reče im onaj dan uveče: Hajdemo na one strane. 
I otpustivši narod uzeše Ga kako beše u lađi; a i druge lađe behu s Njim. 
I postade velika oluja; i valovi tako zalivahu u lađu da se već napuni. 
A On na krmi spavaše na uzglavlju; i probudiše Ga, i rekoše Mu: Učitelju! Zar Ti ne mariš što ginemo? 
I ustavši zapreti vetru, i reče moru: Ćuti, prestani. I utoli vetar, i postade tišina velika. 
I reče im: Zašto ste tako strašljivi? Kako nemate vere. 
I uplašiše se vrlo, i govorahu jedan drugom: Ko je Ovaj, dakle, da Ga i vetar i more slušaju? 
