Jov.
4.
Tada odgovori Elifas Temanac i reče: 
Ako ti progovorimo, da ti neće biti dosadno? Ali ko bi se mogao uzdržati da ne govori? 
Gle, učio si mnoge, i ruke iznemogle krepio si; 
Reči su tvoje podizale onog koji padaše, i utvrđivao si kolena koja klecahu. 
A sada kad dođe na tebe, klonuo si; kad se tebe dotače, smeo si se. 
Nije li pobožnost tvoja bila uzdanje tvoje? I dobrota puteva tvojih nadanje tvoje? 
Opomeni se, ko je prav poginuo, i gde su pravedni istrebljeni? 
Kako sam ja video, koji oru muku i seju nevolju, to i žanju. 
Od dihanja Božijeg ginu, i od daha nozdrva Njegovih nestaje ih. 
Rika lavu, i glas ljutom lavu i zubi lavićima satiru se. 
Lav gine nemajući lova, i lavići rasipaju se. 
Još dođe tajno do mene reč, i uho moje doču je malo. 
U mislima o noćnim utvarama, kad tvrd san pada na ljude, 
Strah poduze me i drhat, od kog ustreptaše sve kosti moje, 
I duh prođe ispred mene, i dlake na telu mom nakostrešiše se. 
Stade, ali mu ne poznah lica; prilika beše pred očima mojim, i ćuteći čuh glas: 
Eda li je čovek pravedniji od Boga? Eda li je čovek čistiji od Tvorca svog? 
Gle, slugama svojim ne veruje, i u anđela svojih nalazi nedostataka; 
A kamoli u onih koji stoje u kućama zemljanim, kojima je temelj na prahu i satiru se brže nego moljac. 
Od jutra do večera satru se, i nestane ih navek da niko i ne opazi. 
Slava njihova ne prolazi li s njima? Umiru, ali ne u mudrosti. 
