Priče Solomunove.
9.
Premudrost sazida sebi kuću, i otesa sedam stupova; 
Pokla stoku svoju, rastvori vino svoje, i postavi sto svoj. 
Posla devojke svoje, te zove svrh visina gradskih: 
Ko je lud, neka se uvrati ovamo. I bezumnima veli: 
Hodite, jedite hleba mog, i pijte vino koje sam rastvorila. 
Ostavite ludost i bićete živi, i idite putem razuma. 
Ko uči podsmevača, prima sramotu; i ko kori bezbožnika, prima rug. 
Ne karaj podsmevača da ne omrzne na te; karaj mudra, i ljubiće te. 
Kaži mudrome, i biće još mudriji; pouči pravednog, i znaće više. 
Početak je mudrosti strah Gospodnji, i znanje je svetih stvari razum. 
Jer će se mnom umnožiti dani tvoji i dodaće ti se godine životu. 
Ako budeš mudar, sebi ćeš biti mudar; ako li budeš podsmevač, sam ćeš tegliti. 
Žena bezumna plaha je, luda i ništa ne zna; 
I sedi na vratima od kuće svoje na stolici, na visinama gradskim, 
Te viče one koji prolaze, koji idu pravo svojim putem: 
Ko je lud? Neka se uvrati ovamo. I bezumnom govori: 
Voda je kradena slatka, i hleb je sakriven ugodan. 
A on ne zna da su onde mrtvaci i u dubokom grobu da su zvanice njene. 
