Psalmi.
78.
Nauk Asafov. Čuj, narode moj, nauk moj, prigni uho svoje k rečima usta mojih. 
Otvaram za priču usta svoja, kazaću stare pripovetke. 
Šta slušasmo i doznasmo, i što nam kazivaše oci naši, 
Nećemo zatajiti od dece njihove, naraštaju poznom javićemo slavu Gospodnju i silu Njegovu i čudesa koja je učinio. 
Svedočanstvo podiže u Jakovu, i u Izrailju postavi zakon, koji dade ocima našim da ga predadu deci svojoj; 
Da bi znao potonji naraštaj, deca koja će se roditi, pa i oni da bi kazivali svojoj deci. 
Da polažu na Boga nadanje svoje, i ne zaboravljaju dela Božijih, i zapovesti Njegove da drže; 
I da ne budu kao oci njihovi, rod nevaljao i uporan, rod koji ne beše čvrst srcem svojim, niti veran Bogu duhom svojim. 
Sinovi Jefremovi naoružani, koji streljaju iz luka, vratiše se natrag, kad beše boj. 
Ne sačuvaše zavet Božji, i po zakonu Njegovom ne hteše hoditi. 
Zaboraviše dela Njegova, i čudesa, koja im je pokazao, 
Kako pred očima njihovim učini čudesa u zemlji misirskoj, na polju Soanu; 
Razdvoji more, i provede ih, od vode načini zid; 
I vodi ih danju oblakom, i svu noć svetlim ognjem; 
Raskida stene u pustinji, i poji ih kao iz velike bezdane; 
Izvodi potoke iz kamena, i vodi vodu rekama. 
Ali oni još jednako grešiše Njemu, i gneviše Višnjeg u pustinji. 
I kušaše Boga u srcu svom, ištući jela po volji svojoj, 
I vikaše na Boga, i rekoše: „Može li Bog zgotoviti trpezu u pustinji?” 
Evo! On udari u kamen, i poteče voda, i reke ustadoše; može li i hleba dati? Hoće li i mesa postaviti narodu svom? 
Gospod ču i razljuti se, i oganj se razgore na Jakova, i gnev se podiže na Izrailja. 
Jer ne verovaše Bogu i ne uzdaše se u pomoć Njegovu. 
Tada zapovedi oblacima odozgo, i otvori vrata nebeska, 
I pusti, te im podažde mana za jelo, i hleb nebeski dade im. 
Hleb anđeoski jeđaše čovek; posla im jela do sitosti. 
Pusti nebom ustoku, i navede silom svojom jug; 
I kao prahom zasu ih mesom, i kao peskom morskim pticama krilatim; 
Pobaca ih sred logora njihovog, oko šatora njihovih. 
I najedoše se i dade im šta su želeli. 
Ali ih još i ne prođe želja, još beše jelo u ustima njihovim, 
Gnev se Božji podiže na njih i pomori najjače među njima, i mladiće u Izrailju pobi. 
Preko svega toga još grešiše, i ne verovaše čudesima Njegovim. 
I pusti, te dani njihovi prolaziše uzalud, i godine njihove u strahu. 
Kad ih ubijaše, onda pritecahu k Njemu, i obraćahu se i iskahu Boga; 
I pominjahu da je Bog odbrana njihova, i Višnji Izbavitelj njihov. 
Laskahu Mu ustima svojim, i jezikom svojim lagahu Mu. 
A srce njihovo ne beše Njemu verno, i ne behu tvrdi u zavetu Njegovom. 
Ali On beše milostiv, i pokrivaše greh, i ne pomori ih, često zaustavljaše gnev svoj, i ne podizaše sve jarosti svoje. 
Opominjaše se da su telo, vetar, koji prolazi i ne vraća se. 
Koliko Ga puta rasrdiše u pustinji, i uvrediše u zemlji gde se ne živi! 
Sve nanovo kušaše Boga, i Sveca Izrailjevog dražiše. 
Ne sećaše se ruke Njegove i dana, u koji ih izbavi iz nevolje, 
U koji učini u Misiru znake svoje i čudesa svoja na polju Soanu; 
I provrže u krv reke njihove i potoke njihove, da ne mogoše piti. 
Posla na njih bubine da ih kolju, i žabe da ih more. 
Letinu njihovu dade crvu, i muku njihovu skakavcima. 
Vinograde njihove pobi gradom, i smokve njihove slanom. 
Gradu predade stoku njihovu, i stada njihova munji. 
Posla na njih ognjeni gnev svoj, jarost, srdnju i mržnju, četu zlih anđela. 
Ravni stazu gnevu svom, ne čuva duše njihove od smrti, i život njihov predade pomoru. 
Pobi sve prvence u Misiru, prvi porod po kolibama Hamovim. 
I povede narod svoj kao ovce, i vodi ih kao stado preko pustinje. 
Vodi ih pouzdano, i oni se ne bojaše, a neprijatelje njihove zatrpa more. 
I dovede ih na mesto svetinje svoje, na ovu goru, koju zadobi desnica Njegova. 
Odagna ispred lica njihovog narode; žrebom razdeli njihovo dostojanje, i po šatorima njihovim naseli kolena Izrailjeva. 
Ali oni kušaše i srdiše Boga Višnjeg i uredbe Njegove ne sačuvaše. 
Odustaše i odvrgoše se, kao i oci njihovi, slagaše kao rđav luk. 
Uvrediše Ga visinama svojim, i idolima svojim razdražiše Ga. 
Bog ču i razgnevi se i rasrdi se na Izrailja veoma. 
Ostavi naselje svoje u Silomu, šator, u kome življaše s ljudima. 
I opravi u ropstvo slavu svoju i krasotu svoju u ruke neprijateljeve. 
I predade maču narod svoj, i na dostojanje svoje zaplamte se. 
Mladiće njegove jede oganj, i devojkama njegovim ne pevaše svatovskih pesama; 
Sveštenici njegovi padaše od mača, i udovice njegove ne plakaše. 
Najposle, kao iza sna probudi se Gospod, prenu se kao junak kad se napije vina. 
I pobi neprijatelje svoje s leđa, večnoj sramoti predade ih. 
I ne hte šator Josifov, i koleno Jefremovo ne izabra. 
Nego izabra koleno Judino, goru Sion, koja Mu omile. 
I sagradi svetinju svoju kao gornje svoje stanove, i kao zemlju utvrdi je doveka. 
I izabra Davida, slugu svog, i uze ga od torova ovčijih, 
I od dojilica dovede ga da pase narod Njegov, Jakova, i nasledstvo Njegovo, Izrailja. 
I on ih pase čistim srcem, i vodi ih mudrim rukama. 
