Jov.
28.
Da, srebro ima žice, i zlato ima mesto gde se topi. 
Gvožđe se vadi iz praha, i iz kamena se topi bronza. 
Mraku postavlja među, i sve istražuje čovek do kraja, i kamenje u tami i u senu smrtnom. 
Reka navre s mesta svog da joj niko ne može pristupiti; ali se odbije i odlazi trudom čovečjim. 
Iz zemlje izlazi hleb, i pod njom je drugo, kao oganj. 
U kamenu je njenom mesto safiru, a onde je prah zlatni. 
Te staze ne zna ptica, niti je vide oko kragujevo; 
Ne ugazi je mlado zverje, niti njom prođe lav. 
Na kremen diže ruku svoju; prevraća gore iz dna. 
Iz stene izvodi potoke, i svašta dragoceno vidi Mu oko. 
Ustavlja reke da ne teku, i šta je sakriveno iznosi na videlo. 
Ali mudrost gde se nalazi? I gde je mesto razumu? 
Ne zna joj čovek cene, niti se nahodi u zemlji živih. 
Bezdana veli: Nije u meni; i more veli: Nije kod mene. 
Ne može se dati čisto zlato za nju, niti se srebro izmeriti u promenu za nju. 
Ne može se ceniti zlatom ofirskim, ni dragim onihom ni safirom. 
Ne može se najednačiti s njom ni zlato ni kristal, niti se može promeniti za zaklade zlatne. 
Od korala i bisera nema spomena, jer je vrednost mudrosti veća nego dragom kamenju. 
Ne može se s njom izjednačiti topaz etiopski, niti se može ceniti čistim zlatom. 
Otkuda, dakle, dolazi mudrost? I gde je mesto razumu? 
Sakrivena je od očiju svakog živog, i od ptica nebeskih zaklonjena. 
Pogibao i smrt govore: Ušima svojim čusmo slavu njenu. 
Bog zna put njen, i poznaje mesto njeno. 
Jer gleda do krajeva zemaljskih i vidi sve što je pod svim nebom. 
Kad davaše vetru težinu, i meraše vodu merom, 
Kad postavljaše zakon daždu i put munji gromovnoj. 
Još je onda vide i oglasi je, uredi je i pretraži je. 
A čoveku reče: Gle, strah je Božji mudrost, i uklanjati se oda zla jeste razum. 
