Jov.
14.
Čovek rođen od žene kratka je veka i pun nemira. 
Kao cvet niče, i odseca se, i beži kao sen, i ne ostaje. 
I na takvog otvaraš oko svoje, i mene vodiš na sud sa sobom! 
Ko će čisto izvaditi iz nečista? Niko. 
Izmereni su dani njegovi, broj meseca njegovih u Tebe je; postavio si mu među, preko koje ne može preći. 
Odvrati se od njega da počine dokle ne navrši kao nadničar dan svoj. 
Jer za drvo ima nadanja, ako se poseče, da će se još omladiti i da neće biti bez izdanka; 
Ako i ostari u zemlji koren njegov i u prahu izumre panj njegov, 
Čim oseti vodu, opet napupi i pusti grane kao prisad. 
A čovek umire iznemogao; i kad izdahne čovek, gde je? 
Kao kad voda oteče iz jezera i reka opadne i usahne, 
Tako čovek kad legne, ne ustaje više; dokle je nebesa neće se probuditi niti će se prenuti oda sna svog. 
O da me hoćeš u grobu sakriti i skloniti me dokle ne utoli gnev Tvoj, i da mi daš rok kad ćeš me se opomenuti! 
Kad umre čovek, hoće li oživeti? Sve dane vremena koje mi je određeno čekaću dokle mi dođe promena. 
Zazvaćeš, i ja ću Ti se odazvati; delo ruku svojih poželećeš. 
A sada brojiš korake moje, i ništa ne ostavljaš za greh moj. 
Zapečaćeni su u tobocu moji prestupi, i zavezuješ bezakonja moja. 
Zaista, kao što gora padne i raspadne se, i kao što se stena odvali s mesta svog, 
I kao što voda spira kamenje i povodanj odnosi prah zemaljski, tako nadanje čovečije obraćaš u ništa. 
Nadvlađuješ ga jednako, te odlazi, menjaš mu lice i otpuštaš ga. 
Ako sinovi njegovi budu u časti, on ne zna; ako li u sramoti, on se ne brine. 
Samo telo dok je živ boluje, i duša njegova u njemu tuži. 
