Luka.
9.
Sazvavši, pak, dvanaestoricu dade im silu i vlast nad svim đavolima, i da isceljuju od bolesti. 
I posla ih da propovedaju carstvo Božije, i da isceljuju bolesnike. 
I reče im: Ništa ne uzimajte na put, ni štapa ni torbe ni hleba ni novaca, niti po dve haljine da imate. 
U koju kuću uđete onde budite i odande polazite. 
I gde vas ne prime izlazeći iz grada onog otresite i prah s nogu svojih, za svedočanstvo na njih. 
A kad iziđoše, iđahu po selima propovedajući jevanđelje i isceljujući svuda. 
A kad ču Irod četvorovlasnik šta On čini, ne mogaše se načuditi, jer neki govorahu da je Jovan ustao iz mrtvih, 
a jedni da se Ilija pojavio, a jedni da je ustao koji od starih proroka. 
I reče Irod: Jovana ja posekoh; ali ko je to o kome ja takva čudesa slušam? I željaše Ga videti. 
I vrativši se apostoli kazaše Mu šta su počinili. I uzevši ih otide nasamo u pustinju kod grada koji se zvaše Vitsaida. 
A narod razumevši pođe za Njim, i primivši ih govoraše im o carstvu Božijem i isceljivaše koji trebahu isceljivanja. 
A dan stade naginjati. Tada pristupiše dvanaestorica i rekoše Mu: Otpusti narod, neka idu na konak u okolna sela i palanke, i nek nađu jela, jer smo ovde u pustinji. 
A On im reče: Podajte im vi neka jedu. A oni rekoše: U nas nema više od pet hlebova i dve ribe; već ako da idemo mi da kupimo na sve ove ljude jela? 
Jer beše ljudi oko pet hiljada. Ali On reče učenicima svojim: Posadite ih na gomile po pedeset. 
I učiniše tako, i posadiše ih sve. 
A On uze onih pet hlebova i obe ribe, i pogledavši na nebo blagoslovi ih i prelomi, i davaše učenicima da razdadu narodu. 
I jedoše i nasitiše se svi, i nakupiše komada dvanaest kotarica što im preteče. 
I kad se jedanput moljaše Bogu nasamo, s Njim behu učenici, i zapita ih govoreći: Ko govore ljudi da sam ja? 
A oni odgovarajući rekoše: Jedni vele da si Jovan krstitelj, a drugi da si Ilija; a drugi da je koji ustao od starih proroka. 
A On im reče: A vi šta mislite ko sam ja? A Petar odgovarajući reče: Hristos Božji. 
A On im zapreti i zapovedi da nikome ne kazuju to, 
govoreći da Sin čovečiji treba mnogo postradati, i da će Ga starešine i glavari sveštenički i književnici okriviti, i da će Ga ubiti, i treći dan da će ustati. 
A svima govoraše: Ko hoće da ide za mnom neka se odreče sebe i uzme krst svoj i ide za mnom. 
Jer ko hoće dušu svoju da sačuva, izgubiće je; a ko izgubi dušu svoju mene radi onaj će je sačuvati. 
Jer kakvu će korist imati čovek ako sav svet pridobije, a sebe izgubi ili sebi naudi? 
Jer ko se postidi mene i mojih reči, njega će se Sin čovečiji postideti kad dođe u slavi svojoj i Očevoj i svetih anđela. 
A zaista vam kažem: imaju neki među ovima što stoje ovde koji neće okusiti smrt dok ne vide carstvo Božje. 
A kad prođe osam dana posle onih reči, uze Petra i Jovana i Jakova i iziđe na goru da se pomoli Bogu. 
I kad se moljaše postade lice Njegovo drugačije, i odelo Njegovo belo i sjajno. 
I gle, dva čoveka govorahu s Njim, koji behu Mojsije i Ilija. 
Pokazaše se u slavi, i govorahu o izlasku Njegovom koji Mu je trebalo svršiti u Jerusalimu. 
A Petar i koji behu s njim behu zaspali; ali probudivši se videše slavu Njegovu i dva čoveka koji s Njim stajahu. 
I kad se odvojiše od Njega reče Petar Isusu: Učitelju! Dobro nam je ovde biti; i da načinimo tri senice: jednu Tebi, i jednu Mojsiju, i jednu Iliji: ne znajući šta govoraše. 
A dok On to govoraše dođe oblak i zakloni ih; i uplašiše se kad zađoše u oblak. 
I ču se glas iz oblaka govoreći: Ovo je Sin moj ljubazni, Njega poslušajte. 
I kad se čujaše glas nađe se Isus sam. I oni ućutaše, i nikom ne javiše ništa u one dane od onog šta videše. 
A dogodi se drugi dan kad siđoše s gore srete Ga mnoštvo naroda. 
I gle, čovek iz naroda povika govoreći: Učitelju! Molim Ti se, pogledaj na sina mog, jer mi je jedinac: 
I gle, hvata ga duh, i ujedanput viče, i lomi ga s penom, i jedva otide od njega kad ga izlomi; 
i molih učenike Tvoje da ga isteraju, pa ne mogoše. 
I odgovarajući Isus reče: O rode neverni i pokvareni! Dokle ću biti s vama i trpeti vas? Dovedi mi sina svog amo: 
A dok još iđaše k Njemu obori ga đavo, i stade ga lomiti. A Isus zapreti duhu nečistom, i isceli momče, i dade ga ocu njegovom. 
I svi se divljahu veličini Božijoj. A kad se svi čuđahu svemu što činjaše Isus, reče učenicima svojim: 
Metnite vi u uši svoje ove reči: jer Sin čovečiji treba da se preda u ruke čovečije. 
A oni ne razumeše reč ovu; jer beše sakrivena od njih da je ne mogoše razumeti; i bojahu se da Ga zapitaju za ovu reč. 
A uđe misao u njih ko bi bio najveći među njima. 
A Isus znajući pomisli srca njihovih uze dete i metnu ga preda se, 
i reče im: Koji primi ovo dete u ime moje, mene prima; i koji mene prima, prima Onog koji me je poslao; jer koji je najmanji među vama on je veliki. 
A Jovan odgovarajući reče: Učitelju! Videsmo jednog gde imenom Tvojim izgoni đavole, i zabranismo mu, jer ne ide s nama za Tobom. 
I reče mu Isus: Ne branite; jer ko nije protiv vas s vama je. 
A kad se navršiše dani uzeća Njegovog, On nameri da ide pravo u Jerusalim. 
I posla glasnike pred licem svojim; i oni otidoše i dođoše u selo samarjansko da Mu ugotove gde će noćiti. 
I ne primiše Ga; jer videše da ide u Jerusalim. 
A kad videše učenici Njegovi, Jakov i Jovan, rekoše: Gospode! Hoćeš li da kažemo da oganj siđe s neba i da ih istrebi kao i Ilija što učini? 
A On okrenuvši se zapreti im i reče: Ne znate kakvog ste vi duha; 
jer Sin čovečiji nije došao da pogubi duše čovečije nego da sačuva. I otidoše u drugo selo. 
A kad iđahu putem reče Mu neko: Gospode! Ja idem za Tobom kud god Ti pođeš. 
I reče mu Isus: Lisice imaju jame i ptice nebeske gnezda: a Sin čovečiji nema gde zakloniti glave. 
A drugom reče: Hajde za mnom. A on reče: Gospode! Dopusti mi da idem najpre da ukopam oca svog. 
A Isus reče mu: Ostavi neka mrtvi ukopavaju svoje mrtvace; a ti hajde te javljaj carstvo Božije. 
A drugi reče: Gospode! Ja idem za Tobom; ali dopusti mi najpre da idem da se oprostim s domašnjima svojim. 
A Isus reče mu: Ni jedan nije pripravan za carstvo Božije koji metne ruku svoju na plug pa se obzire natrag. 
