1. Korinćanima.
13.
Ako jezike čovečije i anđeoske govorim a ljubavi nemam, onda sam kao zvono koje zvoni, ili praporac koji zveči. 
I ako imam proroštvo i znam sve tajne i sva znanja, i ako imam svu veru da i gore premeštam, a ljubavi nemam, ništa sam. 
I ako razdam sve imanje svoje, i ako predam telo svoje da se sažeže, a ljubavi nemam, ništa mi ne pomaže. 
Ljubav dugo trpi, milokrvna je; ljubav ne zavidi; ljubav se ne veliča, ne nadima se, 
ne čini šta ne valja, ne traži svoje, ne srdi se, ne misli o zlu, 
ne raduje se nepravdi, a raduje se istini, 
sve snosi, sve veruje, svemu se nada, sve trpi. 
Ljubav nikad ne prestaje, a proroštvo ako će i prestati, jezici ako će umuknuti, razuma ako će nestati. 
Jer nešto znamo i nešto prorokujemo; 
a kad dođe savršeno, onda će prestati šta je nešto. 
Kad ja bejah malo dete kao dete govorah, kao dete mišljah, kao dete razmišljah; a kad postadoh čovek, odbacih detinjstvo. 
Tako sad vidimo kao kroz staklo, u zagonetki, a onda ćemo licem k licu; sad poznajem nešto, a onda ću poznati kao što sam poznat. 
A sad ostaje vera, nada, ljubav, ovo troje; ali je ljubav najveća među njima. 
