Jov.
17.
Duh se moj kvari, dana mojih nestaje; grobovi su moji. 
Kod mene su rugači, i oko moje provodi noći u jadu koji mi zadaju. 
Daj mi ko će jamčiti kod Tebe; ko je taj koji će se rukovati sa mnom? 
Jer si od njihovog srca sakrio razum; zato ih nećeš uzvisiti. 
Ko laska prijateljima, njegovim će sinovima oči posahnuti. 
Učinio je od mene priču narodima, i postao sam bubnjanje među njima. 
Potamnelo je oko moje od jada, i svi udi moji postaše kao sen. 
Začudiće se tome pravi, i bezazleni će ustati na licemere. 
Ali će se pravednik držati svog puta, i ko je čistih ruku većma će ojačati. 
A vi vratite se svikoliki i hodite; neću naći mudra među vama. 
Dani moji prođoše, misli moje pokidaše se, što imah u srcu. 
Od noći načiniše dan, i svetlost je blizu mraka. 
Da bih se nadao, grob će mi biti kuća; u tami ću prostreti postelju sebi. 
Grobu vičem: Ti si otac moj; crvima: Ti si mati moja, ti si sestra moja. 
I gde je sada nadanje moje? Moje nadanje ko će videti? 
U grob će sići, počinuće sa mnom u grobu. 
