2. Korinćanima.
3.
Počinjemo li se opet sami hvaliti vama? Ili trebamo kao neki preporučene poslanice na vas ili od vas? 
Jer ste vi naša poslanica napisana u srcima našim, koju poznaju i čitaju svi ljudi; 
koji ste se pokazali da ste poslanica Hristova, koju smo mi služeći napisali ne mastilom nego Duhom Boga Živoga, ne na kamenim daskama nego na mesnim daskama srca. 
A takvo pouzdanje imamo kroz Hrista u Boga, 
ne da smo vrsni od sebe pomisliti šta, kao od sebe, nego je naša vrsnoća od Boga; 
koji i učini nas vrsnim da budemo sluge novom zavetu, ne po slovu nego po duhu; jer slovo ubija, a duh oživljuje. 
Ako li služba smrti koja je u kamenju izrezana slovima, bi u slavi da sinovi Izrailjevi ne mogoše pogledati na lice Mojsijevo od slave lica njegovog koja prestaje: 
A kamoli neće mnogo većma služba duha biti u slavi? 
Jer kad je služba osuđenja slava, mnogo većma izobiluje služba pravde u slavi. 
Jer i nije slavno što se proslavi s ove strane prema prevelikoj slavi. 
Jer kad je slavno ono što prestaje, mnogo će većma biti u slavi ono što ostaje. 
Imajući dakle takvu nadu s velikom slobodom radimo; 
i ne kao što Mojsije metaše pokrivalo na lice svoje, da ne bi mogli sinovi Izrailjevi gledati svršetak onoga što prestaje. 
No zaslepiše pomisli njihove; jer do samog ovog dana stoji ono pokrivalo neotkriveno u čitanju starog zaveta, jer u Hristu prestaje. 
Nego do danas kad se čita Mojsije, pokrivalo na srcu njihovom stoji. 
A kad se obrate ka Gospodu, uzeće se pokrivalo. 
A Gospod je Duh: a gde je Duh onde je sloboda. 
Mi pak svi koji otkrivenim licem gledamo slavu Gospodnju, preobražavamo se u ono isto obličje iz slave u slavu, kao od Gospodnjeg Duha. 
