Pesma nad pesmama.
2.
Ja sam ruža saronska, ljiljan u dolu. 
Šta je ljiljan među trnjem, to je draga moja među devojkama. 
Šta je jabuka među drvetima šumskim, to je dragi moj među momcima; želeh hlad njen, i sedoh, i rod je njen sladak grlu mom. 
Uvede me u kuću gde je gozba, a zastava mu je ljubav k meni. 
Potkrepite me žbanovima, pridržite me jabukama, jer sam bolna od ljubavi. 
Leva je ruka njegova meni pod glavom, a desnom me grli. 
Zaklinjem vas, kćeri jerusalimske, srnama i košutama poljskim, ne budite ljubavi moje, ne budite je, dok joj ne bude volja. 
Glas dragog mog; evo ga, ide skačući preko gora, poskakujući preko humova. 
Dragi je moj kao srna ili kao jelenče; evo ga, stoji iza našeg zida, gleda kroz prozor, viri kroz rešetku. 
Progovori dragi moj i reče mi: Ustani, draga moja, lepotice moja, i hodi. 
Jer gle, zima prođe, minuše daždi, otidoše. 
Cveće se vidi po zemlji, dođe vreme pevanju, i glas grličin čuje se u našoj zemlji. 
Smokva je pustila zametke svoje, i loza vinova ucvala miriše. Ustani, draga moja, lepotice moja, i hodi. 
Golubice moja u raselinama kamenim, u zaklonu vrletnom! Daj da vidim lice tvoje, daj da čujem glas tvoj; jer je glas tvoj sladak i lice tvoje krasno. 
Pohvatajte nam lisice, male lisice, što kvare vinograde, jer naši vinogradi cvatu. 
Moj je dragi moj, i ja sam njegova, on pase među ljiljanima. 
Dok zahladi dan i senke otidu, vrati se, budi kao srna, dragi moj, ili kao jelenče po gorama razdeljenim. 
