Priče Solomunove.
5.
Sine moj, slušaj mudrost moju, k razumu mom prigni uho svoje, 
Da se držiš razboritosti, i usne tvoje da hrane znanje. 
Jer s usana tuđe žene kaplje med, i grlo joj je mekše od ulja; 
Ali joj je posledak gorak kao pelen, oštar kao mač s obe strane oštar. 
Noge joj silaze k smrti, do pakla dopiru koraci njeni. 
Da ne bi merio put životni, savijaju se staze njene da ne znaš. 
Zato, deco, poslušajte mene, i ne odstupajte od reči usta mojih. 
Neka je daleko od nje put tvoj, i ne približuj se k vratima kuće njene, 
Da ne bi dao drugima slave svoje i godina svojih nemilostivome, 
Da se ne bi tuđinci nasitili tvog blaga i trud tvoj da ne bi bio u tuđoj kući, 
I da ne ridaš na posletku, kad se stroši meso tvoje i telo tvoje, 
I kažeš: Kako mrzih na nastavu, i kako srce moje prezira karanje! 
I ne poslušah glas učitelja svojih, i ne prignuh uha svog k onima koji me učahu! 
Umalo ne zapadoh u svako zlo usred zbora i skupštine. 
Pij vodu iz svog studenca i što teče iz tvog izvora. 
Neka se razlivaju tvoji izvori na polje, i potoci po ulicama. 
Imaj ih sam za se, a ne tuđin s tobom. 
Blagosloven da je izvor tvoj, i veseli se ženom mladosti svoje; 
Neka ti je kao košuta mila i kao srna ljupka; dojke njene neka te opijaju u svako doba, u ljubavi njenoj posrći jednako. 
A zašto bi, sine, posrtao za tuđinkom i golio nedra tuđoj, 
Kad su pred očima Gospodu putevi svačiji, i meri sve staze njegove? 
Bezbožnika će uhvatiti njegova bezakonja, i u uža greha svojih zaplešće se; 
Umreće bez nastave, i od mnoštva ludosti svoje lutaće. 
