Jov.
7.
Nije li čovek na vojsci na zemlji? A dani njegovi nisu li kao dani nadničarski? 
Kao što sluga uzdiše za senom i kao što nadničar čeka da svrši, 
Tako su meni dati u nasledstvo meseci zaludni i noći mučne određene mi. 
Kad legnem, govorim: Kad ću ustati? I kad će proći noć? I sitim se prevrćući se do svanuća. 
Telo je moje obučeno u crve i u grude zemljane, koža moja puca i raščinja se. 
Dani moji brži biše od čunka, i prođoše bez nadanja. 
Opomeni se da je moj život vetar, da oko moje neće više videti dobra, 
Niti će me videti oko koje me je viđalo; i tvoje oči kad pogledaju na me, mene neće biti. 
Kao što se oblak razilazi i nestaje ga, tako ko siđe u grob, neće izaći, 
Neće se više vratiti kući svojoj, niti će ga više poznati mesto njegovo. 
Zato ja neću braniti ustima svojim, govoriću u tuzi duha svog, naricati u jadu duše svoje. 
Eda li sam more ili kit, te si namestio stražu oko mene? 
Kad kažem: Potešiće me odar moj, postelja će mi moja olakšati tužnjavu, 
Tada me strašiš snima i prepadaš me utvarama, 
Te duša moja voli biti udavljena, voli smrt nego kosti moje. 
Dodijalo mi je; neću do veka živeti; prođi me se; jer su dani moji taština. 
Šta je čovek da ga mnogo ceniš i da mariš za nj? 
Da ga pohodiš svako jutro, i svaki čas kušaš ga? 
Kad ćeš se odvratiti od mene i pustiti me da progutam pljuvanku svoju? 
Zgrešio sam; šta ću Ti činiti, o čuvaru ljudski? Zašto si me metnuo sebi za belegu, te sam sebi na tegobu? 
Zašto mi ne oprostiš greh moj i ne ukloniš moje bezakonje? Jer ću sad leći u prah, i kad me potražiš, mene neće biti. 
