Jov.
9.
A Jov odgovori i reče: 
Zaista, znam da je tako; jer kako bi mogao čovek biti prav pred Bogom? 
Ako bi se hteo preti s Njim, ne bi Mu mogao odgovoriti od hiljade na jednu. 
Mudar je srcem i jak snagom; ko se je opro Njemu i bio srećan? 
On premešta gore, da niko i ne opazi; prevraća ih u gnevu svom; 
On kreće zemlju s mesta njenog da joj se stupovi drmaju; 
On kad zapreti suncu, ne izlazi; On zapečaćava zvezde; 
On razapinje nebo sam, i gazi po valima morskim; 
On je načinio zvezde kola i štape i vlašiće i druge jugu u dnu; 
On čini stvari velike i neispitive i divne, kojima nema broja. 
Gle, ide mimo mene, a ja ne vidim; prođe, a ja ga ne opazim. 
Gle, kad uhvati, ko će Ga nagnati da vrati? Ko će Mu kazati: Šta radiš? 
Bog ne usteže gneva svog, padaju poda Nj oholi pomoćnici. 
A kako bi Mu ja odgovarao i birao reči protiv Njega? 
Da sam i prav, neću Mu se odgovoriti, valja da se molim sudiji svom. 
Da Ga zovem i da mi se odzove, još ne mogu verovati da je čuo glas moj. 
Jer me je vihorom satro i zadao mi mnogo rana nizašta. 
Ne da mi da odahnem, nego me siti gorčinama. 
Ako je na silu, gle, On je najsilniji; ako na sud, ko će mi svedočiti? 
Da se pravdam, moja će me usta osuditi; da sam dobar, pokazaće da sam nevaljao. 
Ako sam dobar, neću znati za to; omrzao mi je život moj. 
Svejedno je; zato rekoh: i dobrog i bezbožnog On potire. 
Kad bi još ubio bič najedanput! Ali se smeje iskušavanju pravih. 
Zemlja se daje u ruke bezbožniku; lice sudija njenih zaklanja; ako ne On, da ko? 
Ali dani moji biše brži od glasnika; pobegoše, ne videše dobra. 
Prođoše kao brze lađe, kao orao kad leti za hranu. 
Ako kažem: Zaboraviću tužnjavu svoju, ostaviću gnev svoj i okrepiću se; 
Strah me je od svih muka mojih, znam da me nećeš opravdati. 
Biću kriv; zašto bih se mučio uzalud? 
Da se izmijem vodom snežnicom, i da očistim sapunom ruke svoje, 
Tada ćeš me zamočiti u jamu da se gade na me moje haljine. 
Jer nije čovek kao ja da Mu odgovaram, da idem s Njim na sud; 
Niti ima među nama kmeta da bi stavio ruku svoju među nas dvojicu. 
Neka odmakne od mene prut svoj, i strah Njegov neka me ne straši; 
Tada ću govoriti, i neću Ga se bojati; jer ovako ne znam za sebe. 
