Jakovljeva.
3.
Ne tražite, braćo moja, da budete mnogi učitelji, znajući da ćemo većma biti osuđeni, 
jer svi pogrešujemo mnogo puta. Ali ko u reči ne pogrešuje, onaj je savršen čovek, može zauzdati i sve telo. 
Jer gle, i konjima mećemo žvale u usta da nam se pokoravaju, i sve telo njihovo okrećemo. 
Gle i lađe, ako su i velike i silni ih vetrovi gone, okreću se malom krmicom kuda hoće onaj koji upravlja. 
A tako je i jezik mali ud, i mnogo čini. Gle, mala vatra, i kolike velike šume sažeže. 
I jezik je vatra, svet put nepravde. Tako i jezik živi među našim udima, poganeći sve telo, i paleći vreme života našeg, i zapaljujući se od pakla. 
Jer sav rod zverinja i ptica, i bubina i riba, pripitomljava se i pripitomio se rodu čovečijem; 
a jezik niko od ljudi ne može pripitomiti, jer je nemirno zlo, puno jeda smrtonosnoga. 
Njime blagosiljamo Boga i Oca, i njime kunemo ljude, koji su stvoreni po obličju Božijem. 
Iz jednih usta izlazi blagoslov i kletva. Ne valja, ljubazna braćo moja, da ovo tako biva. 
Eda li može izvor iz jedne glave točiti slatko i gorko? 
Može li, braćo moja, smokva masline rađati ili vinova loza smokve? Tako nijedan izvor ne daje slane i slatke vode. 
Ko je među vama mudar i pametan neka pokaže od dobrog življenja dela svoja u krotosti i premudrosti. 
Ako li imate gorku zavist i svađu u srcima svojim, ne hvalite se, ni lažite na istinu. 
Ovo nije ona premudrost što silazi odozgo, nego zemaljska, ljudska, đavolska. 
Jer gde je zavist i svađa onde je nesloga i svaka zla stvar. 
A koja je premudrost odozgo ona je najpre čista, a potom mirna, krotka, pokorna, puna milosti i dobrih plodova, bez hatera, i nelicemerna. 
A plod pravde u miru seje se onima koji mir čine. 
