Jov.
29.
Još nastavi Jov besedu svoju i reče: 
O da bih bio kao pređašnjih meseca, kao onih dana kad me Bog čuvaše, 
Kad svetljaše svećom svojom nad glavom mojom, i pri videlu Njegovom hođah po mraku, 
Kako bejah za mladosti svoje, kad tajna Božija beše u šatoru mom, 
Kad još beše Svemogući sa mnom, i deca moja oko mene, 
Kad se trag moj oblivaše maslom, i stena mi točaše ulje potocima, 
Kad izlažah na vrata kroz grad, i na ulici nameštah sebi stolicu: 
Mladići videći me uklanjahu se, a starci ustajahu i stajahu, 
Knezovi prestajahu govoriti i metahu ruku na usta svoja, 
Upravitelji ustezahu glas svoj i jezik im prijanjaše za grlo. 
Jer koje me uho čujaše, nazivaše me blaženim; i koje me oko viđaše, svedočaše mi 
Da izbavljam siromaha koji viče, i sirotu i koji nema nikog da mu pomogne; 
Blagoslov onog koji propadaše dolažaše na me, i udovici srce raspevah; 
U pravdu se oblačih i ona mi beše odelo, kao plašt i kao venac beše mi sud moj. 
Oko bejah slepom i noga hromom. 
Otac bejah ubogima, i razbirah za raspru za koju ne znah. 
I razbijah kutnjake nepravedniku, i iz zuba mu istrzah grabež. 
Zato govorah: U svom ću gnezdu umreti, i biće mi dana kao peska. 
Koren moj pružaše se kraj vode, rosa bivaše po svu noć na mojim granama. 
Slava moja podmlađivaše se u mene, i luk moj u ruci mojoj ponavljaše se. 
Slušahu me i čekahu, i ćutahu na moj savet. 
Posle mojih reči niko ne progovaraše, tako ih natapaše beseda moja. 
Jer me čekahu kao dažd, i usta svoja otvarahu kao na pozni dažd. 
Kad bih se nasmejao na njih, ne verovahu, i sjajnost lica mog ne razgonjahu. 
Kad bih otišao k njima, sedah u začelje, i bejah kao car u vojsci, kad teši žalosne. 
