Psalmi.
77.
Načelniku pevača Idutunovih. Asafov psalam. Glas moj ide k Bogu, i ja prizivam Njega; glas moj ide k Bogu, i On će me uslišiti. 
U dan tuge svoje tražih Gospoda; noću je ruka moja podignuta, i ne spušta se; duša moja neće da se uteši. 
Pominjem Boga, i uzdišem; razmišljam, i trne duh moj. 
Držim oči svoje da su budne; klonuo sam, i ne mogu govoriti. 
Prebrajam stare dane i godine od vekova. 
Opominjem se pesama svojih noću; razgovaram se sa srcem svojim, i ispitujem duh svoj: 
„Zar će se doveka gneviti na nas Gospod, i neće više ljubiti? 
Zar je zasvagda prestala milost Njegova, i reč se prekinula od kolena na koleno? 
Zar je zaboravio milostiv biti i u gnevu zatvorio milosrđe svoje?” 
I rekoh: Žalosna je za mene ova promena desnice Višnjega. 
Pamtim dela Gospodnja; pamtim pređašnje čudo Tvoje. 
Mislio sam o svim delima Tvojim, razmišljao o radnji Tvojoj; 
Bože! Put je Tvoj svet; koji je Bog tako velik kao Bog naš? 
Ti si Bog, koji si činio čudesa, pokazivao silu svoju među narodima; 
Mišicom si odbranio narod svoj, sinove Jakovljeve i Josifove. 
Videše Te vode, Bože, videše Te vode, i ustreptaše, i bezdane se zadrmaše. 
Iz oblaka lijaše voda, oblaci davahu glas, i strele Tvoje lećahu. 
Grmljahu gromovi Tvoji po nebu; munje Tvoje sevahu po vasiljenoj, zemlja se tresaše i njihaše. 
Po moru beše put Tvoj, i staze Tvoje po velikoj vodi, i trag Tvoj ne poznavaše se. 
Vodio si narod svoj kao ovce rukom Mojsijevom i Aronovom. 
