Psalmi.
102.
Molitva nevoljnoga, kad mu je teško, pa pred Gospodom izliva tugu svoju. Gospode! Čuj molitvu moju, i vika moja nek izađe preda Te. 
Nemoj odvratiti lice svoje od mene; u dan kad sam u nevolji prigni k meni uho svoje, u dan kad Te prizivam, pohitaj, usliši me. 
Jer prođoše kao dim dani moji, kosti moje kao topionica ogoreše. 
Pokošeno je kao trava i posahlo srce moje, da zaboravih jesti hleb svoj. 
Od uzdisanja mog prionu kost moja za meso moje. 
Postadoh kao gem u pustinji; ja sam kao sova na zidinama. 
Ne spavam, i sedim kao ptica bez druga na krovu. 
Svaki dan ruže me neprijatelji moji, i koji su se pomamili na mene, mnom se uklinju. 
Jedem pepeo kao hleb, i piće svoje rastvaram suzama. 
Od gneva Tvog i srdnje Tvoje; jer podigavši me bacio si me. 
Dani su moji kao sen, koji prolazi, i ja kao trava osuših se. 
A Ti, Gospode, ostaješ doveka, i spomen Tvoj od kolena do kolena. 
Ti ćeš ustati, smilovaćeš se na Sion, jer je vreme smilovati se na nj, jer je došlo vreme; 
Jer slugama Tvojim omile i kamenje njegovo, i prah njegov žale. 
Tada će se neznabošci bojati imena Gospodnjeg, i svi carevi zemaljski slave Njegove; 
Jer će Gospod sazidati Sion, i javiti se u slavi svojoj; 
Pogledaće na molitvu onih koji nemaju pomoći, i neće se oglušiti molbe njihove. 
Napisaće se ovo potonjem rodu, i narod nanovo stvoren hvaliće Gospoda. 
Što je prinikao sa svete visine svoje, Gospod pogledao s neba na zemlju. 
Da čuje uzdisanje sužnjevo, i odreši sinove smrtne; 
Da bi kazivali na Sionu ime Gospodnje i hvalu Njegovu u Jerusalimu, 
Kad se skupe narodi i carstva da služe Gospodu. 
Strošio je na putu krepost moju, skratio dane moje. 
Rekoh: Bože moj! Nemoj me uzeti u polovini dana mojih. Tvoje su godine od kolena do kolena. 
Davno si postavio zemlju, i nebesa su delo ruku Tvojih. 
To će proći, a Ti ćeš ostati; sve će to kao haljina ovetšati, kao haljinu promenićeš ih i promeniće se. 
Ali Ti si taj isti i godine Tvoje neće isteći. 
Sinovi će sluga Tvojih živeti, i seme će se njihovo utvrditi pred licem Tvojim. 
