Pesma nad pesmama.
3.
Na postelji svojoj noću tražih onog koga ljubi duša moja, tražih ga, ali ga ne nađoh. 
Sada ću ustati, pa idem po gradu, po trgovima i po ulicama tražiću onog koga ljubi duša moja. Tražih ga, ali ga ne nađoh. 
Nađoše me stražari, koji obilaze po gradu. Videste li onog koga ljubi duša moja? 
Malo ih zaminuh, i nađoh onog koga ljubi duša moja; i uhvatih ga, i neću ga pustiti dokle ga ne odvedem u kuću matere svoje i u ložnicu roditeljke svoje. 
Zaklinjem vas, kćeri jerusalimske, srnama i košutama poljskim, ne budite ljubavi moje, ne budite je, dok joj ne bude volja. 
Ko je ona što ide gore iz pustinje kao stupovi od dima, potkađena smirnom i tamjanom i svakojakim praškom apotekarskim? 
Gle, odar Solomunov, a oko njega šezdeset junaka između junaka Izrailjevih: 
Svi imaju mačeve, vešti su boju, u svakog je mač o bedru radi straha noćnog. 
Odar je načinio sebi car Solomun od drveta livanskog; 
Stupce mu je načinio od srebra, uzglavlje od zlata, nebo od skerleta, a iznutra nastrt ljubavlju za kćeri jerusalimske. 
Iziđite, kćeri sionske, i gledajte cara Solomuna pod vencem kojim ga mati njegova okiti na dan svadbe njegove i na dan veselja srca njegovog. 
