Jov.
3.
Potom otvori usta svoja Jov i stade kleti dan svoj. 
I progovorivši Jov reče: 
Ne bilo dana u koji se rodih, i noći u kojoj rekoše: Rodi se detić! 
Bio taj dan tama, ne gledao ga Bog ozgo, i ne osvetljavala ga svetlost! 
Mrak ga zaprznio i sen smrtni, oblak ga obastirao, bio strašan kao najgori dani! 
Noć onu osvojila tama, ne radovala se među danima godišnjim, ne brojala se u mesece! 
Gle, noć ona bila pusta, pevanja ne bilo u njoj! 
Kleli je koji kunu dane, koji su gotovi probuditi krokodila! 
Potamnele zvezde u sumračje njeno, čekala videlo i ne dočekala ga, i ne videla zori trepavica; 
Što mi nije zatvorila vrata od utrobe i nije sakrila muku od mojih očiju. 
Zašto ne umreh u utrobi? Ne izdahnuh izlazeći iz utrobe? 
Zašto me prihvatiše kolena? Zašto sise, da sem? 
Jer bih sada ležao i počivao; spavao bih, i bio bih miran, 
S carevima i savetnicima zemaljskim, koji zidaše sebi pustoline, 
Ili s knezovima, koji imaše zlata, i kuće svoje puniše srebra. 
Ili zašto ne bih kao nedonošče sakriveno, kao dete koje ne ugleda videla? 
Onde bezbožnici prestaju dosađivati, i onde počivaju iznemogli, 
I sužnji se odmaraju i ne čuju glas nastojnikov. 
Mali i veliki onde je, i rob slobodan od svog gospodara. 
Zašto se daje videlo nevoljniku i život onima koji su tužnog srca, 
Koji čekaju smrt a nje nema, i traže je većma nego zakopano blago, 
Koji igraju od radosti i vesele se kad nađu grob? 
Čoveku, kome je put sakriven i kog je Bog zatvorio odsvuda? 
Jer pre jela mog dolazi uzdah moj, i kao voda razliva se jauk moj. 
Jer čega se bojah dođe na mene, i čega se strašah zadesi me. 
Ne počivah niti imah mira niti se odmarah, i opet dođe strahota. 
