Jovan.
12.
A Isus pre pashe na šest dana dođe u Vitaniju gde beše Lazar što umre, koga podiže iz mrtvih. 
Onde Mu, pak, zgotoviše večeru, i Marta služaše, a i Lazar seđaše s njim za trpezom; 
a Marija uzevši litru pravog nardovog mnogocenog mira pomaza noge Isusove, i otre kosom svojom noge Njegove; a kuća se napuni mirisa od mira. 
Onda reče jedan od učenika Njegovih, Juda Simonov Iskariotski, koji Ga posle izdade: 
Zašto se ovo miro ne prodade za trista groša i ne dade siromasima? 
A ovo ne reče što se staraše za siromahe, nego što beše lupež, i imaše kovčežić, i nošaše što se metaše u nj. 
A Isus reče: Ne dirajte u nju; ona je to dohranila za dan mog pogreba; 
jer siromahe svagda imate sa sobom, a mene nemate svagda. 
Razume, pak, mnogi narod iz Judeje da je onde i dođoše ne samo Isusa radi nego i da vide Lazara kog podiže iz mrtvih. 
A glavari sveštenički dogovoriše se da i Lazara ubiju; 
jer mnogi njega radi iđahu iz Judeje i verovahu Isusa. 
A sutradan, mnogi od naroda koji beše došao na praznik, čuvši da Isus ide u Jerusalim 
uzeše grane od finika i iziđoše Mu na susret, i vikahu govoreći: Osana! Blagosloven koji ide u ime Gospodnje, car Izrailjev. 
A Isus našavši magare usede na nj, kao što je pisano: 
Ne boj se kćeri Sionova, evo car tvoj ide sedeći na magaretu. 
Ali ovo učenici Njegovi ne razumeše pre: nego kad se proslavi Isus onda se opomenuše da ovo beše za Njega pisano, i ovo Mu učiniše. 
A narod svedočaše koji beše pre s Njim kad Lazara izazva iz groba i podiže ga iz mrtvih. 
Zato Ga i srete narod, jer čuše da On učini ovo čudo. 
A fariseji govorahu među sobom: Vidite da ništa ne pomaže? Gle, svet ide za njim. 
A behu neki Grci koji behu došli na praznik da se mole Bogu. 
Oni dakle pristupiše k Filipu, koji beše iz Vitsaide galilejske, i moljahu ga govoreći: Gospodine! Mi bismo hteli da vidimo Isusa. 
Dođe Filip i kaza Andriji, a Andrija i Filip opet kazaše Isusu. 
A Isus odgovori im govoreći: Dođe čas da se proslavi Sin čovečiji. 
Zaista, zaista vam kažem: Ako zrno pšenično padnuvši na zemlju ne umre, ono jedno ostane; ako li umre mnogo roda rodi; 
koji ljubi dušu svoju izgubiće je, a ko mrzi na dušu svoju na ovom svetu, sačuvaće je za život večni. 
Ko meni služi, za mnom nek ide, i gde sam ja onde i sluga moj nek bude; i ko meni služi onog će poštovati Otac moj. 
Sad je duša moja žalosna; i šta da kažem? Oče! Sačuvaj me od ovog časa; ali za to dođoh na čas ovaj. 
Oče! Proslavi ime svoje! Tada glas dođe s neba: I proslavio sam i opet ću proslaviti. 
A kad ču narod koji stajaše, govorahu: Grom zagrmi; a drugi govorahu: Anđeo mu govori. 
Isus odgovori i reče: Ovaj glas ne bi mene radi nego naroda radi. 
Sad je sud ovom svetu; sad će biti isteran knez ovog sveta napolje. 
I kad ja budem podignut od zemlje, sve ću privući k sebi. 
A ovo govoraše da pokaže kakvom će smrti umreti. 
Narod Mu odgovori: Mi čusmo iz zakona da će Hristos ostati vavek; kako ti govoriš da se sinu čovečijem valja podignuti? Ko je taj sin čovečiji? 
A Isus im reče: Još je malo vremena videlo s vama; hodite dok videlo imate da vas tama ne obuzme; jer ko hodi po tami ne zna kuda ide. 
Dok videlo imate verujte videlo, da budete sinovi videla. Rekavši ovo Isus otide i sakri se od njih. 
Ako je i činio tolika čudesa pred njima, opet Ga ne verovahu; 
da se zbude reč Isaije proroka koji reče: Gospode! Ko verova govorenju našem? I ruka Gospodnja kome se otkri? 
Zato ne mogahu verovati, jer opet reče Isaija: 
Zaslepio je oči njihove i okamenio srca njihova, da ne vide očima ni srcem razumeju, i ne obrate se da ih iscelim. 
Ovo reče Isaija kad vide slavu Njegovu i govori za Njega. 
Ali opet i od knezova mnogi Ga verovaše; nego radi fariseja ne priznavahu, da ne bi bili izgnani iz zbornice; 
jer im većma omile slava ljudska nego slava Božija. 
A Isus povika i reče: Ko mene veruje ne veruje mene, nego Onog koji me posla; 
i ko vidi mene, vidi Onog koji me posla. 
Ja dođoh videlo na svet, da nijedan koji me veruje ne ostane u tami. 
I ko čuje moje reči i ne veruje, ja mu neću suditi; jer ja ne dođoh da sudim svetu, nego da spasem svet. 
Koji se odreče mene, i ne prima reči moje, ima sebi sudiju: reč koju ja govorih ona će mu suditi u poslednji dan; 
jer ja od sebe ne govorih, nego Otac koji me posla On mi dade zapovest šta ću kazati i šta ću govoriti. 
I znam da je zapovest Njegova život večni. Šta ja dakle govorim onako govorim kao što mi reče Otac. 
