2. Korinćanima.
2.
Ovo pak sudih u sebi da opet ne dođem k vama u žalosti. 
Jer ako ja činim žalost vama, ko je koji će mene veseliti osim onog koji prima žalost od mene? 
I pisah vam ovo isto, da kad dođem ne primim žalost na žalost, a za koje bi valjalo da se veselim nadajući se na sve vas da je moja radost svih vas. 
Jer od brige mnoge i tuge srca napisah vam s mnogim suzama, ne da biste se ožalostili nego da biste poznali ljubav koju imam izobilno k vama. 
Ako li je ko mene ražalio, ne ražali mene, do nekoliko, da ne otežam svima vama. 
Jer je dovoljno takvome kar ovaj od mnogih. 
Zato vi, nasuprot, većma da opraštate i tešite, da takav kako ne padne u preveliku žalost. 
Zato vas molim, utvrdite k njemu ljubav. 
Jer vam zato i pisah, da poznam poštenje vaše jeste li u svačemu poslušni. 
A kome vi šta oprostite onom opraštam i ja; jer ja ako šta kome oprostih, oprostih mu vas radi mesto Isusa Hrista, 
da nas ne prevari sotona; jer znamo šta on misli. 
A kad dođoh u Troadu da propovedam jevanđelje Hristovo, i otvoriše mi se vrata u Gospodu, 
ne imadoh mira u duhu svom, ne našavši Tita, brata svog; nego oprostivši se s njima iziđoh u Makedoniju. 
Ali hvala Bogu koji svagda nama daje pobedu u Hristu Isusu, i kroz nas javlja miris poznanja svog na svakom mestu. 
Jer smo mi Hristov miris Bogu i među onima koji se spasavaju i koji ginu: 
Jednima dakle miris smrtni za smrt, a drugima miris životni za život. I za ovo ko je vredan? 
Jer mi nismo kao mnogi koji nečisto propovedaju reč Božiju, nego iz čistote, i kao iz Boga, pred Bogom, u Hristu govorimo. 
