Dela apostolska.
27.
I kao što bi određeno da idemo u Talijansku, predaše i Pavla i druge neke sužnje kapetanu, po imenu Juliju, od ćesareve čete. 
A kad uđosmo u lađu adramitsku da plovimo u azijska mesta, otiskosmo se; i s nama beše Aristarh Makedonac iz Soluna. 
I drugi dan dođosmo u Sidon. I Julije držaše Pavla lepo, i dopusti mu da odlazi k svojim prijateljima i da ga poslužuju. 
I odande odvezavši se doplovismo u Kipar, jer vetrovi behu protivni. 
I preplovivši pučinu kilikijsku i pamfilijsku dođosmo u Miru likijsku. 
I onde našavši kapetan lađu aleksandrijsku koja plovi u Talijansku, metnu nas u nju. 
I plovivši mnogo dana sporo, i jedva došavši prema Knidu, jer nam vetar ne davaše, doplovismo pod Krit kod Salmone. 
I jedva se vozeći pored kraja, dođosmo na jedno mesto koje se zove Dobra Pristaništa, kod kog blizu beše grad Laseja. 
A pošto prođe mnogo vremena, i već plovljenje ne beše bez straha, jer i post već beše prošao, savetovaše Pavle 
govoreći im: Ljudi! Vidim da će plovljenje biti s mukom i velikom štetom ne samo tovara i lađe nego i duša naših. 
Ali kapetan posluša većma krmanoša i gospodara od lađe negoli Pavlove reči. 
A ne budući pristanište zgodno za zimovnik, savetovahu mnogi da se odvezu odande, ne bi li kako mogli doći do Finika, i onde da zimuju u pristaništu kritskom, koje gleda k jugu i k zapadu. 
I kad dunu jug, mišljahu da im se volja ispuni, i podignuvši jedra plovljahu pokraj Krita. 
Ali ne zadugo potom dunu, nasuprot njemu, buran vetar koji se zove Evroklidon. 
A kad se lađa ote, i ne mogaše se vetru protiviti, predadosmo je valovima i nošahu nas. 
A kad prođosmo mimo jedno ostrvo koje se zove Klauda, jedva mogosmo udržati čamac, 
koji izvukavši, svakojako pomagahu, te ga privezasmo odozgo za lađu; a bojeći se da ne udari na prud, spustismo jedra, i tako se plavljasmo. 
A kad nam veoma dosađivaše bura sutradan izbacivahu tovare. 
I u treći dan svojim rukama izbacismo alat lađarski. 
A kad se ni sunce ni zvezde za mnogo dana ne pokazaše, i bura ne mala navalila, beše propala sva nada da ćemo se izbaviti. 
I kad se zadugo nije jelo, onda Pavle stavši preda njih reče: Trebaše dakle, o ljudi! Poslušati mene, i ne otiskivati se od Krita, i ne imati ove muke i štete. 
I evo sad vas molim da budete dobre volje: jer nijedna duša od vas neće propasti osim lađe; 
jer u ovu noć stade preda me anđeo Boga kog sam ja i kome služim, 
govoreći: Ne boj se, Pavle! Valja ti doći pred ćesara; i evo ti darova Bog sve koji se voze s tobom. 
Zato ne bojte se, ljudi; jer verujem Bogu da će tako biti kao što mi bi rečeno. 
Ali valja nam doći na jedno ostrvo. 
A kad bi četrnaesta noć, i mi se u ponoći plavljasmo po adrijanskoj pučini, pomisliše lađari da se približuju k nekakvoj zemlji. 
I izmerivši dubinu nađoše dvadeset hvati; i prošavši malo opet izmeriše, i nađoše petnaest hvati. 
Onda bojeći se da kako ne udare na prudovita mesta baciše sa stražnjeg kraja lađe četiri lengera, pa se moljasmo Bogu da svane. 
A kad lađari gledahu da pobegnu iz lađe, i spustiše čamac u more izgovarajući se kao da hoće s prednjeg kraja da spuste lengere, 
reče Pavle kapetanu i vojnicima: Ako ovi ne ostanu u lađi, vi ne možete živi ostati. 
Tada vojnici odrezaše uža na čamcu i pustiše ga te pade. 
A kad htede da svane, moljaše Pavle sve da jedu, govoreći: Četrnaesti je dan danas kako čekate i ne jedući živite ništa ne okusivši. 
Zato vas molim da jedete: jer je to za vaše zdravlje. A ni jednom od vas dlaka s glave neće otpasti. 
I rekavši ovo uze hleb, i dade hvalu Bogu pred svima, i prelomivši stade jesti. 
Onda se svi razveselivši i oni jedoše. 
A u lađi beše nas duša svega dvesta i sedamdeset i šest. 
I nasitivši se jela, olakšaše lađu izbacivši pšenicu u more. 
A kad bi dan ne poznavahu zemlje; nego ugledaše nekakav zaliv s peskom, na koji se dogovoriše ako bude moguće, da izvuku lađu. 
I podignuvši lengere vožahu se po moru, i odrešivši uža na krmama, i raširivši malo jedro prema vetriću koji duvaše, vožasmo se kraju. 
A kad dođosmo kao na jedan jezik, gde se more kao razdeljuje, nasadi se lađa; i prednji kraj, koji se nasadi, osta tvrd da se ne može pomaknuti, a krma se razbijaše od sile valova. 
A vojnici se dogovoriše da pobiju sužnje, da koji ne ispliva i ne uteče. 
Ali kapetan želeći sačuvati Pavla zabrani njihov dogovor, i zapovedi onima koji znahu plivati da iskoče najpre, i da iziđu na zemlju; 
a ostali jedni na daskama a jedni na čemu od lađe. I tako iziđoše svi živi na zemlju. 
