Jov.
24.
Zašto Svemogućem nisu sakrivena vremena? I koji Ga znaju, ne vide dana Njegovih? 
Međe pomiču bezbožni, otimaju stado i pasu; 
Magarca sirotama odgone; u zalogu uzimaju vola udovici; 
Siromahe odbijaju s puta; ubogi u zemlji kriju se svi. 
Gle, kao divlji magarci u pustinji izlaze na posao svoj ustajući rano na plen; pustinja je hrana njima i deci njihovoj. 
Žanju njivu i beru vinograd koji nije njihov; 
Gola nagone da noćuje bez haljine, koji se nemaju čim pokriti po zimi, 
Okisli od pljuska u gori, nemajući zaklona, privijaju se k steni. 
Grabe siroče od dojke i sa siromaha skidaju zalog. 
Golog ostavljaju da ide bez haljine, i one koji nose snopove da gladuju. 
Koji među njihovim zidovima ulje cede i grožđe u kacama gaze, podnose žeđ. 
Ljudi u gradu uzdišu, i duše pobijenih viču, a Bog ne ukida to. 
Oni se protive svetlosti, ne znaju za puteve njene i ne staju na stazama njenim. 
Zorom ustajući krvnik ubija siromaha i ubogog; a noću je kao lupež. 
I oko kurvarovo pazi na sumrak govoreći: Da me oko ne vidi. I sakriva lice. 
Prokopavaju po mraku kuće, koje obdan sebi zabeleže; ne znaju za svetlost. 
Jer je zora njima svima sen smrtni; ako ih ko pozna, strah ih je sena smrtnog. 
Brzi su kao povrh vode, proklet je deo njihov na zemlji; neće videti puta vinogradskog. 
Kao što suša i vrućina grabi vode snežne, tako grob grešnike. 
Zaboravlja ih utroba materina, slatki su crvima, ne spominju se više; kao drvo skršiće se nepravednik. 
Združuje s njim nerotkinju koja ne rađa, i udovici ne čini dobra. 
Grabi jake svojom silom; ostane li koji, ne uzda se u život svoj. 
Da mu Bog da u šta će se pouzdati; ali oči Njegove paze na njihove pute. 
Uzvise se za malo, pa ih nema; padaju i ginu kao svi drugi, i kao vrh od klasa odsecaju se. 
Nije li tako? Ko će me uterati u laž i obratiti u ništa reči moje? 
