Osija.
7.
Kad lečim Izrailja, tada se pokazuje bezakonje Jefremovo i zloća samarijska; jer čine laž, i lupež ulazi, i napolju udara četa. 
I ne govore u srcu svom da ja pamtim svako bezakonje njihovo; sada stoje oko njih dela njihova, preda mnom su. 
Nevaljalstvom svojim vesele cara i lažima svojim knezove. 
Svi čine preljubu; kao peć su koju užari hlebar, koji prestane stražiti kad zamesi testo pa dokle uskisne. 
Na dan cara našeg razboleše se knezovi od meha vina, i on pruži ruku svoju podsmevačima. 
Jer na zasede svoje upravljaju srce svoje, koje je kao peć; hlebar njihov spava celu noć, ujutru gori kao plamen ognjeni. 
Svi su kao peć ugrejani i proždiru svoje sudije; svi carevi njihovi padaju, nijedan između njih ne viče k meni. 
Jefrem se pomešao s narodima; Jefrem je pogača neprevrnuta. 
Inostranci jedu mu silu, a on ne zna; sede kose popadaju ga, a on ne zna. 
I ponositost Izrailjeva svedoči mu u oči, ali se ne vraćaju ka Gospodu Bogu svom niti Ga traže uza sve to. 
I Jefrem je kao golub, lud, bezuman; zovu Misir, idu u Asirsku. 
Kad otidu, razapeću na njih mrežu svoju, kao ptice nebeske svući ću ih, karaću ih kako je kazivano u zboru njihovom. 
Teško njima, jer zađoše od mene; pogibao će im biti, jer me izneveriše; ja ih iskupih, a oni govoriše na me laž. 
Niti me prizivaše iz srca svog, nego ridaše na odrima svojim; žita i vina radi skupljajući se odstupaju od mene. 
Kad ih karah, ukrepih im mišice; ali oni misliše zlo na me. 
Vraćaju se, ali ne ka Višnjem, postaše kao luk lažljiv; knezovi će njihovi popadati od mača s obesti jezika svog; to će im biti podsmeh u zemlji misirskoj. 
