8
Највећа срамота, пустошење и прогонство сналази народ због његовог отпадништва.
1 У то време, говори Господ, извадиће се из гробова кости царева Јудиних и кости кнезова његових и кости свештеничке и кости пророчке, и кости становника јерусалимских; 2 и разметнуће се према сунцу и месецу и свој војсци небеској, које љубише и којима служише и за којима идоше и које тражише и којима се клањаше; неће се покупити ни погрепсти, него ће бити гној по земљи. 3 И волеће смрт него живот, сав остатак што их остане од овог рода злог, што их остане по свим местима куда их раселим, говори Господ над војскама.
4 Још им реци:
Овако вели Господ:
Ко падне, не устаје ли?
Ко зађе, не враћа ли се?
5 Зашто је зашао тај народ јерусалимски за свагда?
Држе се преваре, неће да се обрате.
6 Пазио сам и слушао,
не говоре право,
нема никога да се каје за зло своје,
да рече: Шта учиних?
Сваки је окренуо својим трком,
као коњ кад нагне у бој.
7 И рода под небом зна своје време,
грлица и ждрал и ласта пазе на време кад долазе;
а народ мој не зна суд Господњи.
8 Како говорите: Мудри смо, и закон је Господњи у нас?
Доиста, гле, лаж учини лажљива писаљка књижевничка.
9 Мудраци се осрамотише,
уплашише се и ухватише се;
ето, одбацише реч Господњу,
па каква им је мудрост?
10 Зато ћу дати жене њихове другима,
њиве њихове онима који ће их наследити,
јер од малог до великог сви се дадоше на лакомство,
и пророци и свештеници, сви су варалице.
11 Јер лече ране кћери народа мог овлаш
говорећи: Мир, мир;
а мира нема.
12 Еда ли се постидеше што чинише гад?
Нити се постидеше нити знају за стид;
за то ће попадати међу онима који падају;
кад их походим, попадаће, вели Господ.
13 Сасвим ћу их истребити,
говори Господ,
нема грозда на лози, ни смокве на дрвету, и лишће је опало;
и шта сам им дао узеће им се.
14 Што стојимо?
Скупите се и уђимо у тврде градове, и онде ћутимо;
јер нас је Господ Бог наш ућуткао напојивши нас жучи,
јер згрешисмо Господу.
15 Чекасмо мир, али нема добра;
и време да оздравимо, а гле, страх.
16 Од Дана чу се фркање коња његових,
од рзања пастуха његових сва се земља затресе,
дођоше и поједоше земљу и све што беше у њој,
градове и који живљаху у њима.
17 Јер, ево, ја ћу пустити на вас змије,
аспиде, од којих нема бајања,
те ће вас уједати,
говори Господ.
18 Окрепио бих се у жалости,
али је срце у мени изнемогло.
19 Ето вике кћери народа мог из далеке земље:
Зар Господ није у Сиону? Цар његов зар није у њему?
Зашто ме разгневише својим ликовима резаним,
туђим таштинама?
20 Жетва је прошла, лето минуло,
а ми се не избависмо.
21 Сатрвен сам што је кћи народа мог сатрвена,
у жалости сам, чудо освоји ме.
22 Нема ли балсама у Галаду? Нема ли онде лекара?
Зашто се дакле не исцели кћи народа мог?