Дела апостолска.
26.
А Агрипа рече Павлу: Допушта ти се да говориш сам за се. Онда Павле пруживши руку одговараше: 
За срећу своју држим, царе Агрипа, што се данас пред тобом одговарам за све што ме потворају Јевреји, 
а највише што знам да ти познајеш све јеврејске обичаје и препирања. Зато те молим да ме послушаш милостиво. 
Моје дакле живљење од младости, које је испрва било међу народом мојим у Јерусалиму, знаду сви Јевреји. 
Како ме знаду испрва, ако хоће посведочити, да по познатој јереси наше вере живех фарисејски. 
И сад стојим пред судом за надање обећања које Бог обрече очевима нашим, 
коме се сви дванаест колена наших једнако дан и ноћ служећи надају да ће доћи. За ово надање оптужен сам, царе Агрипа, од Јевреја. 
Шта? Зар ви мислите да се не може веровати да Бог мртве подиже? 
Тако и ја мишљах да ми ваља многа зла чинити против имена Исуса Назарећанина, 
као што и учиних у Јерусалиму; и многе од светих ја затварах у тамнице, примивши власт од главара свештеничких; и кад их убијаху, пристајах на суд. 
И по свим зборницама мучећи их често, нагоњах да хуле на Исуса; и одвише мрзећи на њих гоњах их тја и до туђих градова. 
За које идући у Дамаск с влашћу и заповешћу од главара свештеничких, 
у подне, царе, видех на путу с неба светлост већу од сијања сунчаног, која обасја мене и оне што иђаху са мном. 
А кад ми сви падосмо на земљу, чух глас где говори мени и казује јеврејским језиком: Савле! Савле! Зашто ме гониш? Тешко ти је противу бодила праћати се. 
А ја рекох: Ко си Ти, Господе? А Он рече: Ја сам Исус, ког ти гониш; 
него устани и стани на ноге своје; јер ти се зато јавих да те учиним слугом и сведоком овоме што си видео и што ћу ти показати, 
избављајући те од народа јеврејског и од незнабожаца, којима ћу те послати, 
да им отвориш очи да се обрате од таме к виделу и од области сотонине к Богу, да приме опроштење греха и достојање међу освећенима вером мојом. 
Зато, царе Агрипа! Не бих непокоран небеској утвари; 
него најпре онима који су у Дамаску и у Јерусалиму, потом и по свој земљи јеврејској, и незнабошцима проповедах да се покају, и да се обрате к Богу чинећи дела достојна покајања. 
Зато ме Јевреји ухватише у цркви и хтеше да ме раскину. 
Али добивши помоћ Божју стојим до самог овог дана, и сведочим и малом и великом, не казујући ништа осим што пророци казаше да ће бити, и Мојсије: 
Да ће Христос пострадати, и да ће бити први из васкрсења мртвих и проповедати видело народу јеврејском и незнабошцима. 
А кад он ово одговараше, рече Фист великим гласом: Зар лудујеш, Павле? Многе те књиге изводе из памети. 
А он рече: Не лудујем, честити Фисте, него речи истине и разума казујем. 
Јер за ово зна цар, коме и говорим слободно; јер не верујем да му је шта од овог непознато; јер ово није било у углу. 
Верујеш ли, царе Агрипа, пророцима? Знам да верујеш. 
А Агрипа рече Павлу: Још мало па ћеш ме наговорити да будем хришћанин. 
А Павле рече: Молио бих Бога и за мало и за много да би не само ти него и сви који ме слушају данас били такви као и ја што сам, осим окова ових. 
И кад он ово рече, уста цар и судија и Верникија, и који сеђаху с њима, 
и отишавши разговараху се међу собом говорећи: Овај човек није учинио ништа што заслужује смрт или окове. 
А Агрипа рече Фисту: Овај човек могаше бити пуштен да не рече да хоће к ћесару. И тако судија намисли да га пошаље к ћесару. 
