Јов.
28.
Да, сребро има жице, и злато има место где се топи. 
Гвожђе се вади из праха, и из камена се топи бронза. 
Мраку поставља међу, и све истражује човек до краја, и камење у тами и у сену смртном. 
Река навре с места свог да јој нико не може приступити; али се одбије и одлази трудом човечјим. 
Из земље излази хлеб, и под њом је друго, као огањ. 
У камену је њеном место сафиру, а онде је прах златни. 
Те стазе не зна птица, нити је виде око крагујево; 
Не угази је младо зверје, нити њом прође лав. 
На кремен диже руку своју; превраћа горе из дна. 
Из стене изводи потоке, и свашта драгоцено види Му око. 
Уставља реке да не теку, и шта је сакривено износи на видело. 
Али мудрост где се налази? И где је место разуму? 
Не зна јој човек цене, нити се находи у земљи живих. 
Бездана вели: Није у мени; и море вели: Није код мене. 
Не може се дати чисто злато за њу, нити се сребро измерити у промену за њу. 
Не може се ценити златом офирским, ни драгим онихом ни сафиром. 
Не може се наједначити с њом ни злато ни кристал, нити се може променити за закладе златне. 
Од корала и бисера нема спомена, јер је вредност мудрости већа него драгом камењу. 
Не може се с њом изједначити топаз етиопски, нити се може ценити чистим златом. 
Откуда, дакле, долази мудрост? И где је место разуму? 
Сакривена је од очију сваког живог, и од птица небеских заклоњена. 
Погибао и смрт говоре: Ушима својим чусмо славу њену. 
Бог зна пут њен, и познаје место њено. 
Јер гледа до крајева земаљских и види све што је под свим небом. 
Кад даваше ветру тежину, и мераше воду мером, 
Кад постављаше закон дажду и пут муњи громовној. 
Још је онда виде и огласи је, уреди је и претражи је. 
А човеку рече: Гле, страх је Божји мудрост, и уклањати се ода зла јесте разум. 
