Јов.
7.
Није ли човек на војсци на земљи? А дани његови нису ли као дани надничарски? 
Као што слуга уздише за сеном и као што надничар чека да сврши, 
Тако су мени дати у наследство месеци залудни и ноћи мучне одређене ми. 
Кад легнем, говорим: Кад ћу устати? И кад ће проћи ноћ? И ситим се преврћући се до сванућа. 
Тело је моје обучено у црве и у груде земљане, кожа моја пуца и рашчиња се. 
Дани моји бржи бише од чунка, и прођоше без надања. 
Опомени се да је мој живот ветар, да око моје неће више видети добра, 
Нити ће ме видети око које ме је виђало; и твоје очи кад погледају на ме, мене неће бити. 
Као што се облак разилази и нестаје га, тако ко сиђе у гроб, неће изаћи, 
Неће се више вратити кући својој, нити ће га више познати место његово. 
Зато ја нећу бранити устима својим, говорићу у тузи духа свог, нарицати у јаду душе своје. 
Еда ли сам море или кит, те си наместио стражу око мене? 
Кад кажем: Потешиће ме одар мој, постеља ће ми моја олакшати тужњаву, 
Тада ме страшиш снима и препадаш ме утварама, 
Те душа моја воли бити удављена, воли смрт него кости моје. 
Додијало ми је; нећу до века живети; прођи ме се; јер су дани моји таштина. 
Шта је човек да га много цениш и да мариш за њ? 
Да га походиш свако јутро, и сваки час кушаш га? 
Кад ћеш се одвратити од мене и пустити ме да прогутам пљуванку своју? 
Згрешио сам; шта ћу Ти чинити, о чувару људски? Зашто си ме метнуо себи за белегу, те сам себи на тегобу? 
Зашто ми не опростиш грех мој и не уклониш моје безакоње? Јер ћу сад лећи у прах, и кад ме потражиш, мене неће бити. 
