2. Коринћанима.
2.
Ово пак судих у себи да опет не дођем к вама у жалости. 
Јер ако ја чиним жалост вама, ко је који ће мене веселити осим оног који прима жалост од мене? 
И писах вам ово исто, да кад дођем не примим жалост на жалост, а за које би ваљало да се веселим надајући се на све вас да је моја радост свих вас. 
Јер од бриге многе и туге срца написах вам с многим сузама, не да бисте се ожалостили него да бисте познали љубав коју имам изобилно к вама. 
Ако ли је ко мене ражалио, не ражали мене, до неколико, да не отежам свима вама. 
Јер је довољно таквоме кар овај од многих. 
Зато ви, насупрот, већма да опраштате и тешите, да такав како не падне у превелику жалост. 
Зато вас молим, утврдите к њему љубав. 
Јер вам зато и писах, да познам поштење ваше јесте ли у свачему послушни. 
А коме ви шта опростите оном опраштам и ја; јер ја ако шта коме опростих, опростих му вас ради место Исуса Христа, 
да нас не превари сотона; јер знамо шта он мисли. 
А кад дођох у Троаду да проповедам јеванђеље Христово, и отворише ми се врата у Господу, 
не имадох мира у духу свом, не нашавши Тита, брата свог; него опростивши се с њима изиђох у Македонију. 
Али хвала Богу који свагда нама даје победу у Христу Исусу, и кроз нас јавља мирис познања свог на сваком месту. 
Јер смо ми Христов мирис Богу и међу онима који се спасавају и који гину: 
Једнима дакле мирис смртни за смрт, а другима мирис животни за живот. И за ово ко је вредан? 
Јер ми нисмо као многи који нечисто проповедају реч Божију, него из чистоте, и као из Бога, пред Богом, у Христу говоримо. 
