Дела апостолска.
20.
А пошто се утиша буна, дозва Павле ученике, и утешивши их опрости се с њима, и изиђе да иде у Македонију. 
И прошавши оне земље, и световавши их многим речима, дође у Грчку. 
Поживевши пак онамо три месеца стадоше му Јевреји радити о глави кад хтеде да се одвезе у Сирију, и намисли да се врати преко Македоније. 
И пође с њим до Азије Сосипатар Пиров из Верије, и Аристарх и Секунд из Солуна, и Гај из Дерве и Тимотије, и Тихик и Трофим из Азије. 
Ови отишавши напред чекаху нас у Троади. 
А ми се одвезосмо после дана пресних хлебова из Филибе, и дођосмо к њима у Троаду за пет дана, и онде остасмо седам дана. 
А у први дан недеље, кад се сабраше ученици да ломе хлеб, говораше им Павле, јер хтеде сутрадан да пође, и протеже беседу до поноћи. 
И беху многе свеће горе у соби где се бејасмо сабрали. 
А сеђаше на прозору једно момче, по имену Евтих, надвладано од тврдог сна, и кад Павле говораше много, наже се у сну и паде доле с трећег пода, и дигоше га мртва. 
А Павле сишавши паде на њ, и загрливши га рече: Не буните се, јер је душа његова у њему. 
Онда изиђе горе, и преломивши хлеб окуси, и довољно говори до саме зоре, и тако отиде. 
А момче доведоше живо, и утешише се не мало. 
А ми дошавши у лађу одвезосмо се у Ас, и оданде хтесмо да узмемо Павла; јер тако беше заповедио, хотећи сам да иде пешице. 
А кад се саста с нама у Асу, узесмо га, и дођосмо у Митилину. 
И оданде одвезавши се дођосмо сутрадан према Хију; а други дан одвезосмо се у сам, и ноћисмо у Тригилију; и сутрадан дођосмо у Милит. 
Јер Павле намисли да прођемо мимо Ефес да се не би задржао у Азији; јер хићаше, ако буде могуће, да буде о Тројичину дне у Јерусалиму. 
Али из Милита посла у Ефес и дозва старешине црквене. 
И кад дођоше к њему, рече им: Ви знате од првог дана кад дођох у Азију како с вама једнако бих 
служећи Господу са сваком понизности и многим сузама и напастима које ми се догодише од Јевреја који ми рађаху о глави; 
како ништа корисно не изоставих да вам не кажем и да вас научим пред народом и по кућама, 
сведочећи и Јеврејима и Грцима покајање к Богу и веру у Господа нашег Исуса Христа. 
И сад ево ја свезан Духом идем у Јерусалим не знајући шта ће ми се у њему догодити; 
осим да Дух Свети по свим градовима сведочи, говорећи да ме окови и невоље чекају. 
Али се низашта не бринем, нити марим за свој живот, него да свршим течење своје с радошћу и службу коју примих од Господа Исуса: да посведочим јеванђеље благодати Божје. 
И ево сад знам да више нећете видети моје лице, ви сви по којима пролазих проповедајући царство Божје. 
Зато вам сведочим у данашњи дан да сам ја чист од крви свију; 
јер не изоставих да покажем вољу Божју. 
Пазите дакле на себе и на све стадо у коме вас Дух Свети постави владикама да пасете цркву Господа и Бога коју стече крвљу својом; 
јер ја ово знам да ће по одласку мом ући међу вас тешки вуци који неће штедети стада; 
и између вас самих постаће људи који ће говорити изврнуту науку да одвраћају ученике за собом. 
Зато гледајте и опомињите се да три године дан и ноћ не престајах учећи са сузама сваког од вас. 
И сад вас, браћо, предајем Богу и речи благодати Његове, који може назидати и дати вам наследство међу свима освећенима. 
Сребра, или злата, или руха ни у једног не заисках. 
Сами знате да потреби мојој и оних који су са мном били послужише ове руке моје. 
Све вам показах да се тако ваља трудити и помагати немоћнима, и опомињати се речи Господа Исуса коју Он рече: Много је блаженије давати неголи узимати. 
И ово рекавши клече на колена своја са свима њима и помоли се Богу. 
А свију стаде велики плач и загрливши Павла целиваху га, 
жалосни највише за реч коју рече да више неће видети лице његово; и отпратише га у лађу. 
