1. Коринћанима.
13.
Ако језике човечије и анђеоске говорим а љубави немам, онда сам као звоно које звони, или прапорац који звечи. 
И ако имам пророштво и знам све тајне и сва знања, и ако имам сву веру да и горе премештам, а љубави немам, ништа сам. 
И ако раздам све имање своје, и ако предам тело своје да се сажеже, а љубави немам, ништа ми не помаже. 
Љубав дуго трпи, милокрвна је; љубав не завиди; љубав се не велича, не надима се, 
не чини шта не ваља, не тражи своје, не срди се, не мисли о злу, 
не радује се неправди, а радује се истини, 
све сноси, све верује, свему се нада, све трпи. 
Љубав никад не престаје, а пророштво ако ће и престати, језици ако ће умукнути, разума ако ће нестати. 
Јер нешто знамо и нешто пророкујемо; 
а кад дође савршено, онда ће престати шта је нешто. 
Кад ја бејах мало дете као дете говорах, као дете мишљах, као дете размишљах; а кад постадох човек, одбацих детињство. 
Тако сад видимо као кроз стакло, у загонетки, а онда ћемо лицем к лицу; сад познајем нешто, а онда ћу познати као што сам познат. 
А сад остаје вера, нада, љубав, ово троје; али је љубав највећа међу њима. 
