Песма над песмама.
3.
На постељи својој ноћу тражих оног кога љуби душа моја, тражих га, али га не нађох. 
Сада ћу устати, па идем по граду, по трговима и по улицама тражићу оног кога љуби душа моја. Тражих га, али га не нађох. 
Нађоше ме стражари, који обилазе по граду. Видесте ли оног кога љуби душа моја? 
Мало их заминух, и нађох оног кога љуби душа моја; и ухватих га, и нећу га пустити докле га не одведем у кућу матере своје и у ложницу родитељке своје. 
Заклињем вас, кћери јерусалимске, срнама и кошутама пољским, не будите љубави моје, не будите је, док јој не буде воља. 
Ко је она што иде горе из пустиње као ступови од дима, поткађена смирном и тамјаном и свакојаким прашком апотекарским? 
Гле, одар Соломунов, а око њега шездесет јунака између јунака Израиљевих: 
Сви имају мачеве, вешти су боју, у сваког је мач о бедру ради страха ноћног. 
Одар је начинио себи цар Соломун од дрвета ливанског; 
Ступце му је начинио од сребра, узглавље од злата, небо од скерлета, а изнутра настрт љубављу за кћери јерусалимске. 
Изиђите, кћери сионске, и гледајте цара Соломуна под венцем којим га мати његова окити на дан свадбе његове и на дан весеља срца његовог. 
