Псалми.
78.
Наук Асафов. Чуј, народе мој, наук мој, пригни ухо своје к речима уста мојих. 
Отварам за причу уста своја, казаћу старе приповетке. 
Шта слушасмо и дознасмо, и што нам казиваше оци наши, 
Нећемо затајити од деце њихове, нараштају позном јавићемо славу Господњу и силу Његову и чудеса која је учинио. 
Сведочанство подиже у Јакову, и у Израиљу постави закон, који даде оцима нашим да га предаду деци својој; 
Да би знао потоњи нараштај, деца која ће се родити, па и они да би казивали својој деци. 
Да полажу на Бога надање своје, и не заборављају дела Божијих, и заповести Његове да држе; 
И да не буду као оци њихови, род неваљао и упоран, род који не беше чврст срцем својим, нити веран Богу духом својим. 
Синови Јефремови наоружани, који стрељају из лука, вратише се натраг, кад беше бој. 
Не сачуваше завет Божји, и по закону Његовом не хтеше ходити. 
Заборавише дела Његова, и чудеса, која им је показао, 
Како пред очима њиховим учини чудеса у земљи мисирској, на пољу Соану; 
Раздвоји море, и проведе их, од воде начини зид; 
И води их дању облаком, и сву ноћ светлим огњем; 
Раскида стене у пустињи, и поји их као из велике бездане; 
Изводи потоке из камена, и води воду рекама. 
Али они још једнако грешише Њему, и гневише Вишњег у пустињи. 
И кушаше Бога у срцу свом, иштући јела по вољи својој, 
И викаше на Бога, и рекоше: „Може ли Бог зготовити трпезу у пустињи?” 
Ево! Он удари у камен, и потече вода, и реке устадоше; може ли и хлеба дати? Хоће ли и меса поставити народу свом? 
Господ чу и разљути се, и огањ се разгоре на Јакова, и гнев се подиже на Израиља. 
Јер не вероваше Богу и не уздаше се у помоћ Његову. 
Тада заповеди облацима одозго, и отвори врата небеска, 
И пусти, те им подажде мана за јело, и хлеб небески даде им. 
Хлеб анђеоски јеђаше човек; посла им јела до ситости. 
Пусти небом устоку, и наведе силом својом југ; 
И као прахом засу их месом, и као песком морским птицама крилатим; 
Побаца их сред логора њиховог, око шатора њихових. 
И наједоше се и даде им шта су желели. 
Али их још и не прође жеља, још беше јело у устима њиховим, 
Гнев се Божји подиже на њих и помори најјаче међу њима, и младиће у Израиљу поби. 
Преко свега тога још грешише, и не вероваше чудесима Његовим. 
И пусти, те дани њихови пролазише узалуд, и године њихове у страху. 
Кад их убијаше, онда притецаху к Њему, и обраћаху се и искаху Бога; 
И помињаху да је Бог одбрана њихова, и Вишњи Избавитељ њихов. 
Ласкаху Му устима својим, и језиком својим лагаху Му. 
А срце њихово не беше Њему верно, и не беху тврди у завету Његовом. 
Али Он беше милостив, и покриваше грех, и не помори их, често заустављаше гнев свој, и не подизаше све јарости своје. 
Опомињаше се да су тело, ветар, који пролази и не враћа се. 
Колико Га пута расрдише у пустињи, и увредише у земљи где се не живи! 
Све наново кушаше Бога, и Свеца Израиљевог дражише. 
Не сећаше се руке Његове и дана, у који их избави из невоље, 
У који учини у Мисиру знаке своје и чудеса своја на пољу Соану; 
И проврже у крв реке њихове и потоке њихове, да не могоше пити. 
Посла на њих бубине да их кољу, и жабе да их море. 
Летину њихову даде црву, и муку њихову скакавцима. 
Винограде њихове поби градом, и смокве њихове сланом. 
Граду предаде стоку њихову, и стада њихова муњи. 
Посла на њих огњени гнев свој, јарост, срдњу и мржњу, чету злих анђела. 
Равни стазу гневу свом, не чува душе њихове од смрти, и живот њихов предаде помору. 
Поби све првенце у Мисиру, први пород по колибама Хамовим. 
И поведе народ свој као овце, и води их као стадо преко пустиње. 
Води их поуздано, и они се не бојаше, а непријатеље њихове затрпа море. 
И доведе их на место светиње своје, на ову гору, коју задоби десница Његова. 
Одагна испред лица њиховог народе; жребом раздели њихово достојање, и по шаторима њиховим насели колена Израиљева. 
Али они кушаше и срдише Бога Вишњег и уредбе Његове не сачуваше. 
Одусташе и одвргоше се, као и оци њихови, слагаше као рђав лук. 
Увредише Га висинама својим, и идолима својим раздражише Га. 
Бог чу и разгневи се и расрди се на Израиља веома. 
Остави насеље своје у Силому, шатор, у коме живљаше с људима. 
И оправи у ропство славу своју и красоту своју у руке непријатељеве. 
И предаде мачу народ свој, и на достојање своје запламте се. 
Младиће његове једе огањ, и девојкама његовим не певаше сватовских песама; 
Свештеници његови падаше од мача, и удовице његове не плакаше. 
Најпосле, као иза сна пробуди се Господ, прену се као јунак кад се напије вина. 
И поби непријатеље своје с леђа, вечној срамоти предаде их. 
И не хте шатор Јосифов, и колено Јефремово не изабра. 
Него изабра колено Јудино, гору Сион, која Му омиле. 
И сагради светињу своју као горње своје станове, и као земљу утврди је довека. 
И изабра Давида, слугу свог, и узе га од торова овчијих, 
И од дојилица доведе га да пасе народ Његов, Јакова, и наследство Његово, Израиља. 
И он их пасе чистим срцем, и води их мудрим рукама. 
