Јов.
4.
Тада одговори Елифас Теманац и рече: 
Ако ти проговоримо, да ти неће бити досадно? Али ко би се могао уздржати да не говори? 
Гле, учио си многе, и руке изнемогле крепио си; 
Речи су твоје подизале оног који падаше, и утврђивао си колена која клецаху. 
А сада кад дође на тебе, клонуо си; кад се тебе дотаче, смео си се. 
Није ли побожност твоја била уздање твоје? И доброта путева твојих надање твоје? 
Опомени се, ко је прав погинуо, и где су праведни истребљени? 
Како сам ја видео, који ору муку и сеју невољу, то и жању. 
Од дихања Божијег гину, и од даха ноздрва Његових нестаје их. 
Рика лаву, и глас љутом лаву и зуби лавићима сатиру се. 
Лав гине немајући лова, и лавићи расипају се. 
Још дође тајно до мене реч, и ухо моје дочу је мало. 
У мислима о ноћним утварама, кад тврд сан пада на људе, 
Страх подузе ме и дрхат, од ког устрепташе све кости моје, 
И дух прође испред мене, и длаке на телу мом накострешише се. 
Стаде, али му не познах лица; прилика беше пред очима мојим, и ћутећи чух глас: 
Еда ли је човек праведнији од Бога? Еда ли је човек чистији од Творца свог? 
Гле, слугама својим не верује, и у анђела својих налази недостатака; 
А камоли у оних који стоје у кућама земљаним, којима је темељ на праху и сатиру се брже него мољац. 
Од јутра до вечера сатру се, и нестане их навек да нико и не опази. 
Слава њихова не пролази ли с њима? Умиру, али не у мудрости. 
