Јов.
3.
Потом отвори уста своја Јов и стаде клети дан свој. 
И проговоривши Јов рече: 
Не било дана у који се родих, и ноћи у којој рекоше: Роди се детић! 
Био тај дан тама, не гледао га Бог озго, и не осветљавала га светлост! 
Мрак га запрзнио и сен смртни, облак га обастирао, био страшан као најгори дани! 
Ноћ ону освојила тама, не радовала се међу данима годишњим, не бројала се у месеце! 
Гле, ноћ она била пуста, певања не било у њој! 
Клели је који куну дане, који су готови пробудити крокодила! 
Потамнеле звезде у сумрачје њено, чекала видело и не дочекала га, и не видела зори трепавица; 
Што ми није затворила врата од утробе и није сакрила муку од мојих очију. 
Зашто не умрех у утроби? Не издахнух излазећи из утробе? 
Зашто ме прихватише колена? Зашто сисе, да сем? 
Јер бих сада лежао и почивао; спавао бих, и био бих миран, 
С царевима и саветницима земаљским, који зидаше себи пустолине, 
Или с кнезовима, који имаше злата, и куће своје пунише сребра. 
Или зашто не бих као недоношче сакривено, као дете које не угледа видела? 
Онде безбожници престају досађивати, и онде почивају изнемогли, 
И сужњи се одмарају и не чују глас настојников. 
Мали и велики онде је, и роб слободан од свог господара. 
Зашто се даје видело невољнику и живот онима који су тужног срца, 
Који чекају смрт а ње нема, и траже је већма него закопано благо, 
Који играју од радости и веселе се кад нађу гроб? 
Човеку, коме је пут сакривен и ког је Бог затворио одсвуда? 
Јер пре јела мог долази уздах мој, и као вода разлива се јаук мој. 
Јер чега се бојах дође на мене, и чега се страшах задеси ме. 
Не почивах нити имах мира нити се одмарах, и опет дође страхота. 
