Псалм.
139.
Хоровођи. Давидов Псалам. О, Господе, ти ме проничеш и теби сам познат! 
Знаш ме и кад седим и кад стојим, познајеш ми мисли издалека. 
Посматраш ме док ходам, док лежим, и свестан си свих мојих путева. 
Елем, још ми речи на језику нема, а ти, ето, о, Господе, познајеш баш сваку! 
Обухваташ ме и спреда и страга, руку своју на мене полажеш. 
Чудесно ми је то сазнање, узвишено, немоћан сам да га схватим! 
Од твог Духа где да одем? Од твог лица куда да побегнем? 
Дигнем ли се до небеса – ти си тамо; спустим ли се у Свет мртвих – и тамо си! 
Винем ли се зориним крилима и преселим на крај мора; 
и тамо ме рука твоја води, придржава ме десница твоја. 
Све и да кажем – „Тама ће ме свакако прекрити, светло око мене ко ноћ ће постати“ – 
од тебе ме ни тама не скрива и ноћ попут дана сија, јер и тама ти је као светло! 
Да, ти си ми нутрину створио, саткао ме у утроби мајке моје! 
Хвалићу те што сам такав саздан, запањујуће диван, што су ти дела чудесна; а душа је моја тога добро свесна. 
Моје кости теби нису сакривене биле, док сам био стваран на тајноме месту; док сам био обликован у дубини земље. 
Очи су ме твоје ко заметак гледале; у твојој су књизи записани дани моји одређени, а да још ни један од њих постојао није! 
И како су ми драгоцене твоје мисли, Боже! Како их је много кад се зброје! 
Да их бројим, више их је него песка; а када се пробудим, још увек сам са тобом. 
О, Боже, кад би хтео зликовца да смакнеш! Одлазите од мене, крвници! 
Они против тебе сплеткаре, лажи о теби шире твоји противници. 
О, Господе, зар да не мрзим те што тебе мрзе? Богобораца се гнушам! 
Мржњом крајњом ја их мрзим! Душмани су они моји! 
Проникни ме, о, Боже! Срце ми упознај, окушај ме, забринуте мисли моје сазнај! 
Види да ли идем путем застрањења и води ме путем из давнина. 
