Песма над песмама.
6.
Где је отишао вољени твој, о, најлепша међу женама? Куда се окренуо вољени твој да га тражимо са тобом? 
Вољени је мој сишао у врт свој, на леје зачина, да пасе по вртовима и љиљане бере. 
Ја припадам моме вољеноме и мени припада мој вољени који пасе међу љиљанима. 
Лепа си, вољена моја, као Терса љупка и као Јерусалим, страховита као војска с барјацима. 
Очи своје с мене скрени јер ме залуђују, а коса ти је попут стада коза што се спушта низ Галад. 
Зуби су ти као стадо оваца што долази са купања. Свака од њих близанце носи и јалове међу њима нема. 
Као кришка нара чело је твоје иза вела твога. 
Нека је шездесет царица, осамдесет иноча и небројено младих жена; 
ал’ је једна голубица моја без мане. Она је љубимица мајке своје, миљеница оне што је роди. Виделе су је девојке и блаженом је прозвале, а царице и иноче су је хвалиле. 
Ко је она што се јавља као зора, лепа као пуни месец, ко сунце без мане, страховита као војска с барјацима? 
Сишао сам у орашњак, прегледао изданке у долу, да видим хоће ли да пропупи лоза и нар да процвета. 
Ал’ ме душа, а да нисам знао, посади на кола мојих великаша. 
Врати се! Врати се, о, Суламко! Врати се, врати да те погледамо! Он Зашто да гледате у Суламку као у игру два табора. 
