Песма над песмама.
7.
Како су љупка стопала твоја у сандалама, о, ћерко великашка! Облине бокова твојих су као драгуљи, као рукотворина уметника. 
Пупак ти је ко округли пехар коме никад не зафали вина; стомак ти је ко снопић пшенице окружен љиљанима. 
Груди су твоје као ланад, близанци срнини. 
Врат ти је као кула од слоноваче, очи језерца Есевона на вратима ватравимским; нос ти је као кула ливанска што гледа на Дамаск. 
Глава је твоја попут Кармила, коса ти је као царски скерлет. У локне се твоје цар уплео. 
Како си лепа! Како си љупка вољена у својим чарима! 
Стас ти је као дрво палме, а груди ти ко гроздови. 
Зато кажем: „Ја бих се на палму пео, држао се за стабљике њеног воћа.“ Нек ми твоје груди буду ко гроздови на виновој лози, дах носа твога ко мирис јабука. 
Уста су твоја као добро вино. Она Оно глатко клизи моме вољеноме, оно нежно цури са усана оних што спавају. 
Ја припадам моме вољеноме, а он за мном жуди. 
Дођи, вољени мој! Хајдемо у поља, хајде да ноћимо по селима! 
Дигнимо се рано, хајдемо у винограде да видимо је ли пропупила лоза, да ли се расцветала, јесу ли се расцветали нарови. И тамо ћу ти дати љубав своју. 
Мандрагоре одишу мирисом, а на вратима је нашим све пробрано воће. А ја сам за тебе сачувала и ново и старо, о, вољени мој! 
