Псалм.
102.
Молитва ојађеног човека пред Господом, кад излива своју муку. О, Господе, чуј молитву моју и мој вапај нек до тебе дође! 
Своје лице не скривај од мене у дану невоље, ухо своје пригни мени; ти пожури, услиши ме у дан кад те зовем. 
Моји дани нестају у диму, попут пећи кости ми спечене. 
Срце је моје као трава кошена, увела, па ни хлеб се не сетим да једем. 
Од јецања мога силног кожа ми се слепила за кости. 
На пустињску буљину личим и на ћука с рушевина пустих! 
Будан лежим, постао сам птица што самује на крову. 
Поваздан ми се ругају душмани, именом мојим проклињу они што ме руже. 
Пепео једем као да је хлеб; то што пијем са сузама мешам, 
због твог гнева и љутине твоје; јер си ме подигао, па онда бацио. 
Као сенка бледе дани моји, ја сам као трава спарушена. 
А ти си, Господе, довека! Ти трајеш, спомињеш се кроз нараштај сваки. 
Ти устајеш да Сиону се смилујеш, јер је време да га помилујеш, јер је дошло време одређено. 
Јер слуге твоје воле му зидине, жао им је његових руина. 
Дрхтаће народи од имена Господњег и од твоје славе сви цареви земаљски; 
јер ће Господ да изгради Сион и објави се у његовој слави; 
када чује молитву јадника њихове вапаје презрети неће. 
Нек се то запише за нараштај нови, за народ саздан да Господа слави! 
Јер ће с висине светости своје гледати Господ, с небеса ће земљу да погледа; 
чуће ропац заточених и од смрти спасти осуђенике; 
да објави са Сиона име Господње и хвалу своју у Јерусалиму; 
када се заједно окупе народи, и царства да Господу служе. 
Сред живота снагу ми је одузео и дане ми прекратио! 
Рекао сам: „Не узми ме усред мојих дана кад већ живиш од рода до рода! 
Ти си у почетку утемељио земљу, и небеса су дело твојих руку. 
Она ће пропасти, али ти ћеш остати, и све ће се исхабати као изношена одећа, изменићеш их као одећу и проћи ће. 
А ти си увек исти, веку твоме нигде краја нема. 
Синови твојих слугу живеће и потомци њихови пред тобом спокојни ће бити.“ 
