Дела апостолска.
27.
Када је било одлучено да отпловимо у Италију, Павла и неке друге затворенике предали су на чување капетану царске чете који се звао Јулије. 
Укрцали смо се у једну адрамитску лађу, која је требало да плови у азијске луке, и отпловили. Са нама је био Аристарх, Македонац из Солуна. 
Сутрадан смо пристали у Сидону. Капетан Јулије се љубазно опходио према Павлу и допустио му да посети своје пријатеље, да би се побринули за његове потребе. 
Кад смо отишли оданде, пловили смо у заветрини Кипра, јер су дували противни ветрови. 
Препловивши море дуж обала Киликије и Памфилије, стигли смо у Миру ликијску. 
Ту је капетан нашао лађу из Александрије која је пловила за Италију, те се укрцасмо. 
Неколико дана смо пловили веома споро и једва смо стигли до Книда. Пошто нам ветар није дао да пристанемо, пловили смо поред Салмоне, у заветрини Крита. 
Пловећи с муком уз обалу, стигли смо у место које се звало „Добра пристаништа“, близу града Ласеје. 
Будући да је прошло доста времена, а пловидба постала опасна, јер се и пост већ био завршио, Павле их је опомињао: 
„Људи – говорио им је – видим да ће ова пловидба бити опасна и да ће бити велике штете, не само по товар и лађу, него и по наше животе.“ 
Међутим, капетан је имао више поверења у кормилара и власника брода, него у Павла. 
Пошто лука није била погодна да се презими, већина је одлучила да се отплови даље уз обалу, како би дошли до Феникса и тамо презимили. То је била критска лука која је била отворена према југозападу и северозападу. 
Дувао је благ јужни ветар, па су мислили да ће остварити што су наумили. Подигли су сидро и запловили уз саму обалу Крита. 
Није прошло дуго, кадли са Крита поче да дува јак олујни ветар звани „Североисточњак“. 
Захватио је лађу која није могла да се противи ветру, па смо морали да се препустимо ветру да нас носи. 
Пловећи, пак, у заветрини неког острва по имену Клауда, с тешком муком смо успели да задржимо бродски чамац. 
Када су га подигли, употребили су помоћна средства да подвежу лађу. Бојећи се да се не насучу на обалу Сирте, спустили су плутајуће сидро препуштајући се ветру. 
Пошто нас је наредног дана олуја жестоко бацала, почели су да избацују товар. 
Трећег дана су својим рукама избацили из лађе бродску опрему. 
Пошто се током много дана ни сунце ни звезде нису појавили, а снажна бура и даље беснела, изгубили смо сваку наду да ћемо се спасти. 
Како већ дуже време нико није ништа јео, Павле стаде међу њих и рече: „Људи, требало је мене послушати и не отискивати се с Крита, јер бисмо тако избегли ову невољу и штету. 
Сад вам, пак, саветујем да се ободрите, јер нико од вас неће изгубити живот, осим што ће лађа потонути. 
Прошле ноћи ми се указао анђео Бога коме припадам и коме служим, 
па ми је рекао: ’Павле, не бој се, јер мораш доћи пред цара у Рим. Бог ће ради тебе сачувати животе свих који плове с тобом.’ 
Зато се разведрите, јер верујем Богу да ће бити онако како ми је речено. 
Ипак, морамо да се насучемо на неко острво.“ 
У ноћи четрнаестог дана од како нас је олуја носила по Адрији, негде око поноћи, морнари наслутише да се приближава неко копно. 
Бацили су висак за мерење дубине и утврдили да дубина мора износи тридесет седам метара. Када су га бацили мало даље, утврдили су да има двадесет седам метара. 
Пошто смо се бојали да не налетимо на подводне гребене, бацили смо четири сидра са стражње стране и молили се да сване. 
Морнари су покушали да побегну, те су спустили чамац под изговором да треба спустити сидра с предње стране лађе. 
Тада је Павле рекао капетану и војницима: „Ако ови људи не остану на лађи, ви се не можете спасти.“ 
Нато су војници посекли ужад која су држала чамац и пустили га да падне. 
Када је почело да свиће, Павле је замолио све да поједу нешто: „Данас је четрнаести дан који проводите у ишчекивању и без хране, а да ништа нисте окусили. 
Зато вас молим да поједете нешто; то је за ваш опстанак, јер ни једном од вас неће пасти длака с главе.“ 
Пошто је рекао ово, узео је хлеб и пред свима захвалио Богу. Затим је преломио хлеб и почео да једе. 
Тада су се сви охрабрили, па су се прихватили хране. 
На лађи нас је било укупно две стотине седамдесет шест људи. 
Када су се наситили, олакшали су брод избацујући жито у море. 
Када се разданило, нису препознали копно. Ипак, угледали су неки залив са приступачном обалом, где су хтели да уплове бродом, ако то буде могуће. 
Одвезали су сидра и спустили их у море. Истовремено су олабавили ужад на кормилима, подигли предње једро према ветру и запутили се ка обали. 
Међутим, наишли су на гребен и насукали се. Предњи део брода је насео и остао непокретан, док се задњи ломио под ударима јаких таласа. 
Тада су војници наумили да побију затворенике како не би који испливао и побегао. 
Међутим, капетан је желео да спасе Павла, те им није дозволио да спроведу своју намеру. Наредио је да они који знају да пливају први скоче у воду и домогну се копна, 
а да га се остали домогну, ко на даскама, ко на остацима лађе. Тако су се сви спасли дошавши до копна. 
