Приче Соломонове.
23.
Кад са владаром седаш да једеш пажљиво размотри шта је пред тобом; 
нож ћеш ставити под грло своје ако си алав. 
Не жуди за његовим ђаконијама, јер је то варљива храна. 
Не напињи се да стекнеш богатство и своје се памети прођи. 
Пустиш ли на њега очи своје, гле њега нема, јер је себи начинило крила попут орла, што се вине у небеса. 
Не једи храну саможивца, не пожели ђаконије његове. 
Јер како се он у себи прерачунава, баш је такав када ти каже – „Једи и пиј!“ – а срце му није с тобом. 
Избљуваћеш залогај који си појео, проћердаћеш све љубазне речи своје. 
Не говори ушима безумног, јер ће презрети поруку твојих речи. 
Не помичи древни међаш, не залази у њиве сирочади. 
Јер је јак њихов Откупитељ, одбраниће њихов случај од тебе. 
Срце своје предај опомени, своје уши поучним речима. 
Не ускраћуј казну детету, јер неће да умре ако га и удариш шибом. 
Туци га шибом и душу му од Света мртвих спаси. 
О, мој сине, ако ти је срце мудро и моје се срце радује; 
радује се нутрина моја, кад ти усне честито говоре. 
Нек ти срце грешницима не завиди, у богобојазности ти поваздан буди. 
Нема сумње, будућност постоји, твоја нада неће пропасти. 
Сине мој, послушај и мудар буди, своје срце ти на пут усмери. 
Не дружи се са онима што се вином опијају, са онима који ждеру месо. 
Јер, осиромашиће и пијаница и изелица, мамурлук ће их обући у дроњке. 
Слушај оца свога што те је родио, мајку своју не презири ни када остари. 
Истину купуј и не продаји мудрост, прекор и поуку. 
Јако се радује отац праведног сина, ко је родио мудрог сина ужива у њему. 
Нека се радују и отац твој и мајка твоја, нека се весели она која те је родила. 
Срце ми своје дај, сине мој, и нека ти очи почивају на путевима мојим. 
Јер блудница је дубока јама, туђинка је узано ждрело. 
Она је ко лопов што вреба из потаје и међу мушкарцима умножава неверне. 
Ко то кука? Ко то јечи? Ко се свађа? Ко то приговара? Ко има ране безразложне и коме су закрвављене очи? 
Онима што се излежавају крај вина, онима што иду да пробају вино измешано. 
Не гледај вино док се румени, док се светлуца у чаши, док лагано клизи. 
Као змија на крају уједа, као отровница убада. 
Чудне ће призоре да виде очи твоје и срце говориће лудорије. 
Бићеш као онај што лежи усред мора, као онај што лежи наврх јарбола. 
И рећи ћеш: „Ударили су ме, а болестан нисам, тукли су ме, осетио нисам. Када ћу се пробудити да поново потражим пиће?“ 
