Књига о Јову.
14.
Човек рођен од жене кратко живи и пун је невоља. 
Изникне као цвет, па свене; бежи попут сене и не траје. 
Зар на таквог поглед свој обраћаш и мене пред себе на суд доводиш! 
Ко ће чистим нечисто да учини? Нико! 
Његови су дани одређени, ти познајеш број његових месеци; међе си му поставио да их не прелази. 
Скрени поглед с њега, па нека одахне, док као најамник свој дан не одради. 
Јер постоји нада и за дрво посечено; поново ће да изникне и неће остати без младица својих. 
Нек му се и корен у земљи спаруши и пањ му се у земљи сасуши; 
пропупеће чим осети воду, пустиће изданке као да је засад! 
А човек скончава онемоћао; издахне смртник, и где је он? 
Из мора исхлапи вода, а поток пресахне, пресуши; 
тако и човек легне да више не устане; док небеса не буде било не буде се, не дижу се људи из сна њиховога. 
О, када би ме у Свет мртвих сакрио, склонио ме док гнев твој не мине; када би ми поставио рок и тад ме се сетио! 
Ал’ кад човек умре, да ли више живи? Кроз све дане свог кулучења, ја чекаћу да ми стигне смена. 
Ти ћеш ме позвати и ја ћу се одазвати, зажелећеш дело руку својих. 
Тада ћеш ми кораке бројати, на мој грех се нећеш освртати. 
Преступ си мој свезао у врећу, кривицу си моју избелио. 
Али као што се гора руши, одрања се, као што се камен са свог места сваља; 
ко што воде раздробе камење и бујице тло исперу, и ти тако уништаваш човекову наду. 
Једном засвагда ти га надвладаваш и он одлази, лице му мењаш и отпушташ га. 
И он не зна да ли су му синови у части, и не види ако су незнатни. 
Само му је тело у болу своме, само му душа за собом пати.“ 
