Књига о Јову.
24.
Зашто Свемоћни није одредио времена суда? Зашто они који га познају не виде дане његове? 
Померају људи међе, стада отимају, па их напасају; 
сирочади одводе магарца, вола за залог узимају од удовице. 
Они разгоне убоге са пута, скривају се заједно сиромаси земље. 
Ено, као дивљи магарци у пустињи иду својим послом; храну себи траже, у пустари хлеб за себе и за децу. 
По пољу купе крму, пабирче по винограду злобника. 
Неодевени су, ноћивају без огртача, на зими су без покривача. 
Искисли су од планинске кише, без заклона крије се под стену. 
Сироче од дојења краду и од сиромаха узимају залог. 
Тумарају обнажени, неодевени снопље носе, а гладни. 
Међу својим дрворедима цеде уље, грожђе муљају у каци, а жедни су. 
Стење народ у граду, за помоћ вапе смртно рањени, а Богу то није мрско. 
А неки су у друштву оних што ратују против светла, што не маре за путеве светла и не живе на стазама његовим. 
У зору се крвник диже, сиротана и убогог да убије, а по ноћи је ко лопов. 
Прељубниково око чека сумрак јер говори: ’Да ме око не угледа!’, па покрива лице своје. 
Кад је тама, лопов куће прокопава, а по дану се закључава да за светлост не зна. 
Јер је свима њима јутро попут густог мрака, предани су ужасима мрака густог. 
Пролете они поврх вода, проклето им наследство у земљи и нека ниједан не крене ка виноградима. 
Попут суше и врућине снежне воде кад однесу, тако и Свет мртвих носи оне што се огрешише. 
Заборавља га мајчина утроба, црвима је храна; њега више не спомињу, неправда ће бити као стабло преломљено. 
Он наваљује на јалову, на нероткињу; злоставља удовицу. 
Силом својом Бог моћнике одвлачи, подиже се и нико за живот сигуран није. 
Бог им спокојство даје, па се осилише; али његове су очи на њиховим путевима. 
Тек за мало уздигну се и већ их нема; ко сви други пропадају, вену; одсецају се као вршци класја. 
Ако није тако, ко ће да ми лаж докаже? Ко ће да обезвреди казивање моје?“ 
