Јеврејима.
7.
Наиме, овај Мелхиседек, салимски цар, био је свештеник Бога Свевишњега. Он је изашао у сусрет Аврахаму који се враћао након своје победе над краљевима, и благословио га, 
а Аврахам му је дао десетак од свега. (Мелхиседек у преводу значи прво „цар праведности“, а цар Салима значи „цар мира“.) 
О његовом оцу и његовој мајци, као и о његовим прецима, не зна се ништа. Такође се не зна ни кад се родио ни кад је умро, али пошто је сличан Сину Божијем, остаје заувек свештеник. 
Погледајте само колико је велики онај коме је наш родоначелник, Аврахам, дао десетак од најбољег плена. 
Додуше, Закон налаже да и Левијеви потомци који обављају свештеничку службу узимају десетак од народа, то јест, од своје браће, иако и они воде порекло од Аврахама. 
Мелхиседек није био Левијев потомак, али је добио десетак од Аврахама и затим га благословио, њега коме су дата обећања. 
Неоспорно је да већи благосиља мањег. 
У првом случају, десетак добијају свештеници који су смртни људи, а у другом Мелхиседек за кога се тврди да је жив. 
И могло би се рећи да је Левије, који иначе узима десетак, у ствари дао десетак преко Аврахама, 
зато што је још увек био у телу свога праоца када му је Мелхиседек изашао у сусрет. 
Ако је, дакле, савршенство постигнуто посредством левитског свештенства, будући да је народ под њим добио Закон, зар би још постојала потреба да се појави свештеник по реду Мелхиседековом, уместо по реду који се назива по Арону? 
Наиме, где се мења свештенство, тамо се мења и Закон. 
А Исус, за кога је ово речено, припада другом племену – од кога нико није служио код жртвеника. 
Јасно је, наиме, да наш Господ потиче из Јудиног племена о коме Мојсије није ништа рекао када је говорио о свештенству. 
Ово постаје још очигледније појавом другог свештеника који је сличан Мелхиседеку. 
Он је постао свештеник не на основу одредбе која се темељи на закону природног наслеђа, већ на сили неуништивог живота. 
Јер Писмо сведочи о њему: „Ти си довека свештеник по реду Мелхиседековом.“ 
Укинута је, наиме, стара заповест јер је била слаба и бескорисна. 
А пошто Закон није ништа усавршио, уведена је боља нада којом приступамо Богу. 
Ово је Бог потврдио уз заклетву, док свештеници улазе у службу без заклетве. 
Али он је постао свештеник уз заклетву Бога који му је рекао: „Господ је дао заклетву и неће је повући: ’Ти си довека свештеник.’“ 
Самим тим је и Исус постао јамац бољег савеза. 
Уз то, многи су престали да буду свештеници, јер их је смрт прекинула у служби. 
Али пошто Христос остаје довека, његово свештенство никада не пролази. 
Он може у потпуности да спасе оне који његовим посредством приступају Богу, јер заувек живи да их заступа пред Богом. 
Јер овакав нам је Првосвештеник и био потребан – свет, безазлен, неокаљан, одељен од грешника, и узвишенији од небеса. 
Он не мора као Првосвештеници да приноси жртве за грехе сваки дан, прво за себе, а онда за народ. Ово је учинио једном за свагда приневши себе на жртву. 
Закон, наиме, поставља за Првосвештенике људе који су склони слабостима, а реч заклетве, која је дошла после Закона, поставља Сина који је заувек учињен савршеним. 
