Књига о Јову.
16.
А Јов је одговорио овим речима: 
„Много сам ја таквих ствари чуо, сви ви сте ми мучни тешиоци! 
Има ли краја причању у ветар? Шта те то тера да ми одговараш? 
И ја бих попут вас говорио да сте ви на моме месту, подбадао бих вас речима и климао главом на вас. 
Али би вас уста моја ојачала, усне моје донеле утеху. 
Ако бих говорио, свој бол не бих ублажио; ако бих ућутао, колико бола би ме напустило? 
Ипак, он ме је изнурио; ти си ми затро све укућане моје! 
Зграбио си ме, бол је сведок против мене; мршавост се моја подигнула да у лице ме оптужи. 
Његов ме гнев раздире и спопада, на мене зубима шкргуће својим, душманин мој је на мене упро очи своје! 
Разјапили су своја уста према мени, с презиром ми шамарају образе, окупљају се против мене. 
Злотвору ме Бог је изручио, бацио ме у руке злобника! 
Мирно сам живео, а он ме је уздрмао, за врат ме је дочепао, смрскао ме; себи ме је за мету ставио; 
стрелци су ме његови окружили, нутрину ми је распарао без милости и жуч ми је по земљи просуо. 
Пролама кроз мене све пролом за проломом, као ратник према мени тутњи. 
За кожу сам своју, ја зашио кострет, у прашину достојанство своје уваљао. 
Од ридања подбуло је лице моје, капци су ми попут смрти црни, 
премда насиља нема у рукама мојим и моја је молитва чиста. 
О, земљо, крв моју не прекривај! Не било места за мој вапај! 
А сада, на небесима ено сведока мога! Да, мој бранилац је на висинама. 
А моји пријатељи – моји посредници вајни! Око моје Богу плаче. 
Ех, кад би се човек правдао са Богом као човек са човеком. 
Још година која прохујаће и поћи ћу путем с којег повратка ми нема. 
