1. Мојсијева.
44.
Јосиф нареди управитељу свога дома: „Напуни вреће ових људи храном онолико колико могу понети, а новац свакога од њих стави одозго у његову врећу. 
А мој пехар, онај сребрни пехар, стави одозго у врећу најмлађега заједно с његовим новцем за жито.“ Управитељ учини онако како му је Јосиф рекао. 
Кад је свануло јутро, отпремили су људе и њихове магарце. 
Они још нису били отишли далеко од града, кад Јосиф рече управитељу свога дома: „Устани и пођи за оним људима. Кад их стигнеш, реци им: ’Зашто узвраћате зло за добро? 
Зар да украдете пехар из ког мој господар пије и из ког чита будућност? Учинили сте зло!’“ 
Кад их је стигао, рекао им је те речи. 
Они му рекоше: „Зашто мој господар говори такве речи? Далеко било од твојих слугу да учине такву ствар! 
Чак и новац који смо нашли одозго у нашим врећама смо ти вратили из хананске земље. Како бисмо, онда, могли да украдемо сребро или злато из куће твога господара? 
А ако код неког од твојих слугу нађеш оно што припада твоме господару, тај ће умрети, а ми остали ћемо постати робови твоме господару.“ 
„У реду, нека буде како сте рекли – сложио се управитељ. Ипак, само онај код кога се пронађе пехар ће ми бити роб. Ви остали ћете бити без кривице.“ 
Брже-боље су спустили своје вреће на земљу, те је сваки од њих отворио своју. 
Управитељ је претраживао од најстаријег па до најмлађег. Пехар је пронађен у Венијаминовој врећи. 
На то они раздеру своју одећу. Онда сваки натовари свог магарца, па се врате у град. 
Јосиф је још био тамо кад су Јуда и његова браћа стигла. Они се баце пред њим на земљу. 
Јосиф им рече: „Шта сте то учинили? Зар нисте знали да човек као ја открива будућност?“ 
Јуда одговори: „Шта можемо рећи моме господару? Шта да кажемо? Чиме да се оправдамо? Бог је открио кривицу твојих слугу. Ево нас, робови смо мога господара, и ми и онај код кога је пехар нађен.“ 
„Далеко било од мене да учиним тако нешто! – рече Јосиф. Само онај код кога је пехар нађен ће бити мој роб. Ви остали се мирно вратите своме оцу.“ 
Јуда му је тада приступио и рекао: „Мој господару, дозволи своме слузи да ти се обрати. Не гневи се на твога слугу, јер ти си као фараон. 
Мој господар је питао своје слуге: ’Имате ли оца или брата?’ 
А ми смо одговорили моме господару: ’Имамо старог оца и брата који се родио оцу под старост. Тај је најмлађи. Његов прави брат је умро, тако да је он једини остао од своје мајке. Отац га много воли.’ 
Ти си затим рекао: ’Доведите га к мени да га видим својим очима!’ 
А ми смо ти одговорили: ’Дечак не може да напусти оца; ако га остави, отац ће умрети.’ 
Али ти си рекао својим слугама: ’Ако ваш најмлађи брат не дође с вама, не излазите ми на очи.’ 
Кад смо се вратили твоме слузи, нашем оцу, пренели смо му речи мога господара. 
На то је наш отац рекао: ’Вратите се и купите нам нешто хране.’ 
Ми смо му рекли: ’Не можемо да идемо тамо. Ићи ћемо само ако наш најмлађи брат пође с нама. Ако он не буде био с нама, том човеку нећемо моћи да изађемо на очи.’ 
Твој слуга, наш отац, нам је тада рекао: ’Ви знате да ми је моја жена родила два сина. 
Један ме је већ напустио. Тада сам мислио: сигурно је растргнут! Од тада га више нисам видео. 
Ако и овога одведете од мене, те и њега задеси несрећа, с тугом ћете свалити моју седу главу у Свет мртвих.’ 
Стога, ако дечак не буде с нама кад се вратим твоме слузи, моме оцу – коме је дечак толико прирастао срцу – 
пресвиснуће кад види да дечака нема са нама. Тако ће твоје слуге с тугом свалити у Свет мртвих седу главу твога слуге, нашег оца. 
А ја, твој слуга, јемчио сам свом оцу за младића, рекавши: ’Ако ти га не доведем, нек будем крив своме оцу до века!’ 
Зато те молим да твој слуга остане као роб код мога господара уместо дечака, а дечак нека се врати са својом браћом. 
Јер, како да пођем горе своме оцу ако дечак не буде са мном? Не бих могао да гледам јад који би схрвао мога оца.“ 
