Плач Јеремијин.
1.
Како седи престоница усамљена! А некад је пуна људи била. Град постаде као удовица, а некад је свет га поштовао. Та царица међу градовима робиња је сада потлачена. 
Грозним плачем сву ноћ плаче, низ образе сузе рони. Никог нема да је теши сада, а некада сви јој пријатељи беху. Савезници сви је издадоше, постали су њени непријатељи. 
Народ Јудин, робље беспомоћно, у невољи, у тешком прогонству, по туђинским сад живе земљама. Нема места где би да почину. Одасвуд их окружују гонитељи, из теснаца никуд да побегну. 
Тужни су путеви ка сионском Дому, на празнике не долази нико. Сва су врата разваљена, свештеници уздишу једнако, уплакане су девојке које су некад певале. Сион је у горком ропцу. 
Над њим сада господаре тлачитељи, због победе ликују непријатељи. Многобројни су греси сионски, зато га је Господ изложио патњама. Насилници заробише децу са Сиона и одведоше их у изгнанство. 
Повукла се од ћерке сионске, повукла се сва слава његова. Кнезови му постадоше као срне исцрпене од глади, у бежању изгубише снагу испред ловаца који их гоне. 
Јерусалим, рушевина усамљена, свог се сјаја опомиње, а кад паде непријатељима у руке, никог нема да му помоћ пружи. Гледају га тлачитељи, смеју му се зато што је пао. 
Тешки ли су овог града греси! Гадан ли је, нечист ли је! Ценише га, а сад га презиру: Град без части, го је у срамоти. Само јечи, лице крије, осврће се, иза себе гледа. 
Види му се да је нечист јако, али он не мари што га ово снађе. Ужасно је како он пропада, а никога нема да га теши. Погледај, Господе, његову невољу, јер непријатељи ликују ли, ликују. 
Непријатељ граби, пљачка, све ризнице овог града. Јерусалим гледа како странци проваљују Дому у Светилиште, а њима си, Господе, забранио да ступају где ти збор ступа. 
Цвили народ, како да не тугује! Траже хлеба, трампе драгоцености своје за храну, не би ли живнули некако. „Смилуј ми се – плачу – о, Господе! Смилуј ми се, јер падох у беду.“ 
Погледајте ме, сви што пролазите – град довикује тужно – Има ли бола сличног овом болу што погоди мене? Како ме је Господ ударио у дан кад се на ме разгневио. 
Послао је огањ са висине, разгоре га по мојим костима. Разапео мрежу испред мојих ногу и на земљу оборио. Уцвилио ме је и ожалостио у мукама за сва времена. 
Све моје грехе на мене навалио, руком их својом у бреме свезао, на мој га је врат натоварио. Ослабих од овог терета. Господ ме је предао мојим душманима, ја им се пак не могу супротставити. 
Свим мојим јунацима Господ се наругао. Дигао је ратнике против мене, да побије моје узданице младе. Као грожђе у муљари изгазио је Господ лепу земљу Јудину. 
Зато из мојих очију као поток лију сузе. Утешити не може ме нико; охрабрити не може ме нико. Синови су моји побеђени, непријатељ ништа народу не остави. 
Сион руке своје пружа, али помоћ нико му не пружа. Господ поста противник народу Јаковљеву, са свих страна наваљују тлачитељи; с Јерусалимом поступају као да је гадост међу њима. 
Господ ме је праведно казнио, јер његову реч нисам послушао. О, чујте ме, одасвуд народи, јаде моје гледајте, видите; девојке моје, младиће моје, у прогонство отераше. 
Позвах своје савезнике, а они ми помоћ ускратише. Свештеници моји и старешине по градским улицама помреше, а само су храну тражили не би ли у животу остали. 
На мој ропац погледај, Господе, на измученост душе моје. У грудима срце ми се грчи, жалостан сам због свога пркоса. По улицама синове моје убијају, а унутра, по кућама, смрт коси. 
Како цвилим, чуј ме. Нема никог да ме утеши. За моју несрећу душмани су чули, те ликују зато што си ми је ти послао. Дај да и мени сване! Нека слично мени и душмани пате. 
Прокуни њихове опачине све, рачунај им зло за зло; мене си већ за грехе казнио, и њих казни тако. Само јечим ја у јаду сада, у мом је срцу туга. 
