Приче Соломонове.
26.
Као снег лети и киша о жетви, тако част не стоји безумном. 
Као кад прхне врабац и ласта кад одлети, тако и клетва не стиже без повода. 
Бич је за коња, узде за магарца, а батина за леђа безумног. 
Не узвраћај безумноме по безумљу његовоме, да и сам не би био њему налик. 
Узврати безумноме по безумљу његовоме, да сам себи не би био мудар. 
Ноге своје сам сасеца, насиљем се поднапија ко поруку шаље рукама безумног. 
Како ноге висе одузетом, таква је мудра прича у устима безумнога. 
Камен у праћку веже ко безумном почаст даје. 
Трнова грана у руци пијанца је мудра прича у устима безумнога. 
Попут стрелца што рањава кога стигне, такав је човек што унајмљује безумника и онај што унајмљује пролазника. 
Враћа се пас на своју бљувотину као што се и безумник враћа безумљу своме. 
Видиш ли човека који мисли за себе да је мудар? Више је наде за безумника него за њега! 
Ленштина говори: „Лав је на улици! Лав је насред трга!“ 
На шаркама окрећу се врата, а ленштина на кревету своме. 
Ленштина умаче руку у чанак, али је преуморан да устима својим је принесе. 
Самом себи ленштина је мудрији од седморице што разборито одговарају. 
Пса за уши хвата ко се у пролазу љути због туђе расправе. 
Као махнитави што бакље, стреле и смрт сеје, 
такав је човек што вара ближњег свога, па још каже: „Нисам ли се нашалио?!“ 
Када нема дрва и ватра се гаси, када нема клеветника и свађа се стиша. 
Угаљ је за жеравицу и дрво за ватру, а човек свађалица да потпали свађу. 
Речи клеветника су као посластице што у стомак клизе. 
Посребрена грнчарија – то су усне углађене и зло срце. 
Онај који мрзи скрива се уснама својим, а у себи сакупља превару. 
Не веруј човеку умилног гласа коме је у срцу седмострука гадост. 
Он се скрива, мржњу прикрива, али ће се разоткрити у збору поквареност његова. 
Ко јаму копа, сам у њу пада и ко камен ваља, на њега се сваља. 
Лажљив језик мрзи оне које дроби и уста ласкава рушевине праве. 
