Прва књига Самуилова.
1.
Био један човек из Раматајима софимског, из Јефремове горе. Он се звао Елкана, а био је син Јероама, сина Елијуја, сина Тохуа, сина Суфова, Јефремовац 
Имао је две жене. Једна се звала Ана, а друга Фенина. Фенина је имала деце, а Ана није имала деце. 
Тај човек је сваке године одлазио из свог града у Силом да се тамо поклони, и принесе жртву Господу над војскама. Два Илијева сина, Офније и Финес, били су тамо свештеници Господњи. 
На дан када је Елкана приносио жртву, својој жени, Фенини, и свим њеним синовима и ћеркама дао је по један жртвени део. 
Међутим, Ани је дао два жртвена дела, зато што ју је волео, иако јој је Господ затворио материцу. 
А њена супарница јој је загорчавала живот, понижавајући је што јој је Господ затворио материцу. 
То се дешавало из године у годину. Кад год би Ана одлазила у Дом Господњи, Фенина би је понижавала. Зато је Ана плакала и није јела. 
Њен муж јој је говорио: „Ана, зашто плачеш? Зашто не једеш? Зашто ти је срце тужно? Нисам ли ти ја важнији од десет синова?“ 
Кад су завршили са јелом и пићем у Силому, Ана је устала. А Илије, свештеник, седео је на столици код довратка Дома Господњег. 
Огорчене душе Ана се помолила Господу горко плачући. 
Тада се заветовала рекавши: „Господе над војскама! Ако заиста погледаш на муку своје слушкиње и сетиш ме се, и не заборавиш своју слушкињу, него даш својој слушкињи мушко чедо, ја ћу га дати Господу за све дане његовог живота, те бритва неће прећи преко његове главе.“ 
Док се она тако дуго молила пред Господом, Илије је мотрио на њена уста. 
Ана се молила у себи, само су јој се усне мицале. Глас јој се није чуо, па је Илије мислио да је пијана. 
Илије јој рече: „Колико ћеш још бити пијана? Окани се вина!“ 
Ана му одговори: „Не, мој господару. Ја сам жена ојађене душе. Нисам пила ни вина ни жестока пића, већ изливам своју душу пред Господом. 
Не сматрај своју слушкињу неваљалом женом, јер сам све до сад говорила од велике тегобе и јада.“ 
Илије одврати: „Иди у миру. Нека ти Бог Израиљев да оно што си тражила од њега.“ 
А она рече: „Само да твоја службеница стекне твоју наклоност.“ Тада је жена отишла својим путем, па је јела, а лице јој више није било тужно. 
Ујутро су устали и поклонили се Господу, па су се вратили. Кад су дошли кући у Раму, Елкана леже са својом женом Аном, и Господ је се сети. 
Након извесног времена Ана затрудни и роди сина. Дала му је име „Самуило“, јер је рекла: „Измолила сам га од Господа.“ 
Кад је тај човек, Елкана, са свим његовим домом ишао горе да принесе Господу годишњу жртву и испуни свој завет, 
Ана није ишла, јер је рекла своме мужу: „Кад одојим дечака, одвешћу га да се појави пред Господом, па ће тамо остати заувек.“ 
Елкана рече својој жени: „Учини што ти се чини добрим. Остани док га не одојиш. Само нека Господ испуни своју реч.“ Тако је жена остала кући и дојила свог сина, док га није одојила. 
Чим га је одојила, повела га је са собом узевши трогодишњег јунца, ефу брашна, и мешину вина и довела га у Дом Господњи у Силому. А дечак је још био мали. 
Кад су заклали јунца, одвели су дечака Илију. 
Тада је Ана рекла: „Опрости, господару! Живота ми твога, господару, ја сам она жена која је стајала ту до тебе и молила се Господу. 
За овог дечака сам се молила, и Господ ми је дао оно што сам тражила од њега. 
Зато га ја дајем натраг Господу, да припада Господу док је жив.“ Тада се поклонише Господу. 
