Псалм.
90.
Молитва Мојсија, човека Божијега. О, Господе, ти си нама био пребивалиште кроз сва поколења! 
Пре рођења планина, пре него си саздао земљу и свет, од века до века, ти си Бог. 
Ти смртника враћаш у прашину и говориш: „Вратите се, о, потомци људи!“ 
Јер је у твојим очима хиљаду година попут минулог, јучерашњег дана и попут смене ноћне страже. 
Односиш их ко бујица, попут сна су, јутром су ко трава изникнули; 
ујутро цветају и расту, а увече суше се и вену. 
Тако и ми нестајемо у твом гневу и твоја нас срџба престрављује! 
Наше си кривице пред себе ставио, наше тајне лицем својим обасјао. 
Тако су минули дани наши сви у твоме гневу, попут даха године су наше испариле. 
У нашем је веку седамдесет лета, осамдесет лета ако смо у снази; њихово најбоље – тегоба и мука – брзо прођу и ми одлетимо. 
Ко је упознао силу твога гнева? Колико си страшан, толико си срдит. 
Научи нас да бројимо своје дане тако, да бисмо срце мудро задобили! 
О, Господе, окрени се! Докле више? Смилуј се на своје слуге. 
Милошћу нас својом ујутро нахрани; да кличемо, да се веселимо кроз све своје дане! 
Обрадуј нас за све оне дане кад си нас тлачио, за године гледане недаће. 
Нек слугама твојим прикаже се дело твоје и њиховој деци величанство твоје! 
Нек наклоност Господа, Бога нашег, почива на нама. Шта радили у томе успели! Шта радили у томе успели! 
