Књига о Јову.
31.
Са очима својим савез сам склопио, па како бих онда загледао девојку? 
Па шта то онда Бог одозго дели? Какво је са висина наследство Свемоћног? 
Није ли то пропаст за злотвора и несрећа за покварењака? 
Не види ли он путеве моје, зар не броји све моје кораке? 
Ако сам се дружио с лажовима, ако ми је нога журила ка обмани; 
нека ме измери на тасовима тачним, нек честитост моју Бог открије. 
Ако је мој корак зашао са пута, срце моје повело се за мојим очима, за руке ми прионула љага; 
тад нек жањем, а други нек једе, нек се моја летина почупа. 
Ако ли је жена срце ми завела, ако сам ближњег свога на улазу вребао; 
нек тад другом моја жена меље, у постељи других нека буде. 
Али то би била гадост, баш кривица за осуду! 
Да, била би то ватра која гута све до трулежи мртвих и спаљује сву летину моју. 
Елем, ако сам се оглушио на тужбу слушкиње своје или слуге свога, када су се парничили са мном; 
шта бих урадио када би Бог устао, кад би ми рачун затражио? Шта ли бих му тада узвратио? 
Није ли онај што ме саздао у утроби и њих саздао? Зар нас није један исти начинио у стомаку? 
Ако сам се оглушио на жељу сиромаха и расплакао очи удовици; 
ако сам свој залогај хлеба јео у самоћи, а сироче није узело од њега – 
јер је уз мене расло као уз оца још од младости моје, а удовици сам помагао још од како ме мајка родила – 
ако сам видео страдалника неодевеног, ако нисам заоденуо убогог; 
ако ме бедра његова благосиљала нису, ако се руном оваца мојих утоплио није; 
ако сам одмахнуо руком против сирочета, а знао сам да на суду могу да помогнем; 
нека ми рука из рамена отпадне и нек ми се шака преломи у зглобу! 
Јер, дрхтао сам од Божије страхоте, пред његовим величанством не бих то чинио. 
Ако сам се у злато уздао, сувом злату говорио: ’Поуздање моје!’; 
ако сам се радовао свом великом благу, што ми је рука толико згрнула; 
ако сам у сунце гледао док сија и у месец сјајни док путује; 
ако ми се срце потајно заносило, па сам им руком слао пољупце са својих уста; 
и то би била кривица што вапи за судом, јер бих тако порекао Бога са висине! 
Елем, ако сам се радовао над несрећом душманина мога, ликовао кад га пропаст снађе; 
нисам дао устима да згреше, да му клетву призивам на душу. 
Нису ли људи из шатора рекли: ’Ко се још меса његовога најео није?’ 
Придошлица на улици ноћ провео није, путнику сам отварао врата. 
Да ли сам грехе своје прикривао као Адам, и кривицу крио у грудима својим; 
јер сам се препао великог мноштва, страховао од презира у роду, па се ућутао и кроз врата не бих излазио? 
О, кад би ме неко чуо! Ево, ово потписујем, па нека ме услиши Свемоћни, а ево и оптужнице што је тужилац против мене подигао! 
Зар је не бих ја понео на рамену своме, на себе је као круну причврстио? 
Рачун бих му положио за кораке своје, као владар бих му приступио. 
Ако је због мене вапила земља моја и у глас плакале бразде њене; 
ако сам забадава јео плодове њене и души њихових власника задао јаде; 
уместо пшеницом нек уроди трњем и коровом уместо јечма!“ Јов је завршио своја казивања. 
