Књига пророка Јеремије.
20.
А Пасхор – Имиров син, свештеник и главни надгледник у Дому Господњем – је чуо како Јеремија пророкује све те речи. 
Тада је Пасхор ударио пророка Јеремију и бацио га у окове, у тамницу код горњих Венијаминових врата, где је Дом Господњи. 
Сутрадан је Пасхор довео Јеремију из тамнице, а Јеремија му је рекао: „Неће те више Господ звати ’Пасхор!’ Име ће ти бити Магор-Мисавив. 
Јер овако каже Господ: ’Ево, од тебе ћу ужас да направим и за тебе самог и за све пријатеље твоје! Пашће сви они од мача њихових непријатеља, а ти ћеш све то гледати. И сву ћу Јуду дати у руке цара вавилонског. Он ће да их одведе у изгнанство, у Вавилон, и побиће их мачем. 
Даћу све богатство овог града, сав његов труд, све његове драгоцености, све имање царева Јудиних у руке њихових непријатеља. Они ће то опленити, покупити и однети у Вавилон. 
А ти ћеш, Пасхоре, и сви домаћи твоји отићи у изгнанство, у Вавилон. Тамо ћеш отићи и умрећеш тамо. Тамо ће да сахране и тебе и све твоје пријатеље којима си пророковао лаж.’“ 
Завео си ме, о, Господе, и ја сам заведен! Надјачао си ме и надвладао ме. Свако ми се руга, целодневна сам им и прича и подсмех. 
Кад год говорим, ја вапим. „Насиље и пустош“ вичем! А Господња реч ми је постала ругло и целодневни церек. 
А рекао сам: „Не спомињем га више! Више не говорим у његово име!“ Али у срцу ми је било као ватра, као пламен стешњен у костима. Изнурило ме је и више нисам могао да се суздржавам. 
Чујем шапат многих око мене и ужас је свуда унаоколо: „Одајте га! Хајде да га одамо!“ Сада свако с ким сам био у миру вреба на мој пад: „Можда се и да завести, па ћемо га надвладати и осветићемо му се!“ 
А Господ је са мном као ратник свиреп. Зато ће да посрну гонитељи моји, ништа ми не могу! Посрамиће се силно јер неће успети, за незаборав вечни биће њихова срамота. 
О, Господе над војскама, који праведника испитујеш, који видиш и нутрину и срце; нек над њима и ја видим ту освету твоју, јер парницу своју ја сам изложио теби. 
Певајте Господу! Славите Господа јер из зликовачких руку душу убогог избавља! 
Проклет да је дан кад сам се родио! Не био благословен дан кад ме мајка роди! 
А и нек је проклет човек што мом оцу благовести – „Мушко је! Син ти се родио!“ – и тако га силно обрадовао. 
Нек тај човек буде попут градова што је Господ сатро, на које се смиловао није. Нека јутром нарицање слуша, а у подне поклич од ратника. 
Што ме не усмрти у материци и зашто ми моја мајка гроб није постала! Што за веке векова не оста утроба јој трудна! 
Зашто сам изашао из материце, муку и тугу да гледам, моји дани у срамоти да дођу свом крају. 
