Књига о Јову.
4.
Тада је Елифас из Темана узвратио овако: 
„Хоћеш ли имати стрпљења да ти неко одговори? Али ко би се могао уздржати од речи?! 
Ето, поучавао си многе и руке клонуле си снажио. 
Посрнулог су твоје речи подизале и колена си клецава јачао. 
А сад, када је тебе снашло, постао си нестрпљив; кад се тебе такло, ти си пренеражен. 
Није ли богобојазност твоја поуздање твоје, а честитост путева твојих нада твоја? 
Молим те, сети се: ко је невин пострадао? Где су то праведници сатрвени били? 
Колико сам ја видео, они који ору неправду и невољу сеју, баш то и жању. 
Они гину од Божијег даха, ишчезавају од духа гнева његовога. 
Рика лава, лавље урликање и зуби лавића се ломе. 
Лав скапава без плена и лавићи се губе. 
Знаш, к мени је потајно допрла реч, о том ми је ухо шапат ухватило; 
у немирним мислима, у виђењима ноћним, кад људе опхрва дубоки сан; 
страх и трепет су ме спопали и од њих ми кости зазвечаше. 
Тек, дух ми је прешао преко лица и длаке на телу су ми се најежиле! 
И он стаде, али му нисам разазнао лик. Био ми је неки облик пред очима и чуо сам глас који шапуће: 
’Зар смртник може да буде праведнији од Бога? Зар је човек чистији од Саздатеља свога? 
Па он се ни у слуге своје не поуздаје и анђелима својим он налази ману, 
а камоли онима што живе у набијачама, што им је темељ у прашини и које смрскају ко мољца. 
Сатиру их у комаде од јутра до сутра, заувек ишчезавају и нико не мари. 
Није ли уже њиховог шатора ишчупано? Помреће без мудрости.’ 
