Псалм.
104.
Благосиљај, душо моја, Господа! О, Господе, о, мој Боже, ти си од свих већи; оденут си и сјајем и славом! 
Светлошћу је као плаштом заогрнут, као шатор простиреш небеса. 
Греде горњих одаја својих у воде полаже, облаке у кочије своје преже, на крилима ветра језди. 
Он своје анђеле чини ветровима, и своје слуге огњеним пламеновима. 
Он је земљу поставио на њене темеље, у веке векова неће се помаћи. 
Дубинама си је покрио као покривачем, а воде су јој биле над горама. 
Повлаче се од прекора твога, одтекле су од тутњаве грома твога – 
када су се горе дигле и долине слегле – тамо где си им и одредио место; 
не прелазе међу што си им ставио, вратити се неће да земљу прекрију. 
Ти изворе шаљеш долинама да потеку међу планинама. 
Они поје сваку пољску зверку и жеђ гасе дивљим магарцима. 
Небеске се птице крај њих гнезде и певају у растињу. 
Из горњих одаја својих натапаш горе и земља је пуна плода дела твојих. 
Ти чиниш да за стоку трава расте, биље што га човек обрађује, да би земља уродила хлебом; 
и вино што човеку разгаљује срце, уље што лице озари и хлеб што храни човеку срце. 
Господња су стабла наливена, кедрови што их је усадио на Ливану; 
на њима се птице гнезде, у чемпресима рода им се скући. 
На високим горама живе дивокозе, а камењари даманима уточиште дају. 
Он је месец начинио да се мери време, а и сунце зна када да зађе. 
Ти спушташ таму и ноћ бива, па измиле све шумске живуљке. 
Лавови за пленом ричу тражећи од Бога за себе храну. 
Кад сунце заруди они се окупе у јазбини својој и лежу. 
А човек иде за послом својим и ради до вечери. 
О, Господе, како је много дела твојих! Свако си од њих учинио мудро и твојих је створења пуна земља! 
Ено мора, великог и широких обала, врве од безбројних створења, животиња малих и великих; 
По њему бродови броде и Левијатан кога си начинио у њему игра. 
Сви они чекају тебе да им на време даш оно што једу. 
Ти им дајеш и они то сакупе; ти отвараш руку своју и они су сити добра. 
Кад сакријеш лице своје они се препадну; кад им узмеш дах, они скапавају и поново иду у прашину. 
Кад им пошаљеш свој дах они настају; ти обнављаш лице земље. 
Нек довека буде слава Господња! Нек делима својим радује се Господ! 
Он у земљу гледа и она се тресе; он дотиче горе и оне се диме. 
Кроз свој живот певаћу Господу, док ме има Бога мога прослављаћу! 
Угодне му биле мисли моје, а ја ћу да се радујем у Господу. 
Нек грешници нестану са земље и злобника нека више нема! Благосиљај, душо моја, Господа! Славите Господа! 
