Песма над песмама.
3.
Тражила сам у ноћима на постељи својој оног кога воли душа моја, тражила сам и нисам га нашла. 
Устаћу, град ћу обиграти, по улицама и по трговима ћу тражити оног кога душа моја воли. И тражила сам га, али га нисам нашла. 
Нашли су ме стражари што обилазе град: „Јесте ли видели онога кога воли душа моја?“ 
И тек што сам их мало прошла, нашла сам оног ког ми душа воли. Зграбила сам га и пуштала га нисам све док га нисам довела до куће мајке моје, до одаје оне што ме је родила. 
Ћерке јерусалимске, заклињем вас ланадима и кошутама пољским, не будите и не дижите моју љубав док јој се не прохте. 
Шта се то из пустиње диже ко облаци дима, намирисано смирном, тамјаном и свим мирисним помастима трговачким? 
Гле, то је лежаљка Соломонова, а око ње су шездесет делија, неки од јунака Израиља. 
Сваки од њих мач је дограбио, ратовању су вични; сваком од њих мач о бедру, због ноћних страхота. 
Од стабала ливанских је себи носиљку начинио цар Соломон. 
Од сребра јој је начинио мотке, наслон од злата, седиште од скерлета, а унутрашњост су јој кожом обложиле ћерке јерусалимске. 
Изађите и гледајте, о, ћерке сионске, цара Соломона с круном којом га окрунила мајка његова на дан његовог венчања, на дан када му се срце радовало! 
