Дела апостолска.
20.
Када се буна стишала, Павле је послао по ученике и охрабрио их. Затим се поздравио са њима и отпутовао у Македонију. 
Пролазећи тим крајевима, охрабривао је ученике многим речима. Тако је стигао у Грчку, 
где је остао три месеца. Али, баш кад је требало да отплови у Сирију, дознао је да су Јевреји сковали заверу против њега. Зато је одлучио да се врати преко Македоније. 
Придружили су му се: Пиров син Сопатер из Верије, Аристарх и Секунд из Солуна, Гај из Дерве, Тимотеј, те Тихик и Трофим из Мале Азије. 
Они су отишли пре нас и сачекали нас у Троади. 
После празника Бесквасних хлебова, отпловили смо из Филипа и за пет дана стигли у Троаду, где смо остали недељу дана. 
У недељу смо се окупили на причест. Павле је поучавао народ, али како је намеравао да отпутује следећег дана, наставио је да проповеда све до поноћи. 
У горњој соби, у којој смо се сабрали, било је много светиљки. 
Како се Павлово научавање одужило, један младић по имену Евтих, који је седео на прозору, утону у дубок сан, те савладан сном, паде с трећег спрата. Када су га подигли, био је мртав. 
Павле је сишао, наднео се над њим, загрлио га и рекао: „Не узнемиравајте се, још је жив!“ 
Затим се вратио горе, разломио хлеб и јео, па им је још дуго говорио – све до зоре. Након тога је отишао. 
А младића су довели кући живог, те су се веома утешили. 
Ми смо се, пак, раније укрцали на брод и отпловили за Ас. Оданде је требало да поведемо Павла. Он је, наиме, тако одредио, намеравајући да сам путује копном. 
Када се састао са нама у Асу, укрцали смо га у лађу и отишли у Митилину. 
Сутрадан смо отпловили оданде и дошли надомак Хиоса. Прекосутра смо пристали у Самосу, а следећег дана смо стигли у Милит. 
Павле је одлучио да заобиђе Ефес да се не би задржавао у Малој Азији; журио се да, ако је могуће, на празник Педесетнице буде у Јерусалиму. 
Из Милита је послао људе у Ефес и позвао црквене старешине. 
Када су дошли к њему, Павле им је рекао: „Ви знате како сам се све време владао међу вама од првог дана када сам ступио у Малу Азију. 
Служио сам Господу са свом понизношћу, уз сузе и невоље које су ме задесиле због јудејских заседа. 
Нисам пропустио ништа корисно да вам навестим и да вас поучим, како јавно, тако и по кућама. 
Уверавао сам и Јевреје и Грке да се морају окренути Богу у покајању и веровати у нашег Господа Исуса. 
А сад, ево, по налогу Духа, идем у Јерусалим и не знам шта ме чека тамо. 
Једино што ми Дух Свети потврђује у сваком граду је да ме чекају окови и невоље. 
До свог живота ми нимало није стало, већ само до тога да истрчим трку и довршим службу коју сам добио од Господа Исуса – да објавим Радосну вест о Божијој милости. 
Сада знам да ме нико од вас међу којима сам био, док сам путовао и проповедао о Царству Божијем, више неће видети. 
Зато вам јамчим на данашњи дан да нисам крив ни за чију пропаст, 
јер нисам пропустио да вам објавим сав наум Божији. 
Пазите на себе и на стадо над којим вас је Дух Свети поставио као надгледнике, да напасате цркву Божију, коју је он стекао својом крвљу. 
Знам, наиме, да ће после мог одласка доћи међу вас крволочни вуци који неће штедети стада. 
Чак ће се и међу вама самима појавити они који ће извртати учење како би одвукли ученике за собом. 
Зато будите на опрезу! Сећајте се да три године, дан и ноћ, нисам престајао да са сузама опомињем свакога од вас. 
А сада вас поверавам Богу и његовој милостивој речи која вас може изградити и дати вам наследство међу свима који су посвећени. 
Ничије сребро, злато или одећу нисам пожелео. 
И сами знате да сам се сопственим рукама постарао за своје личне потребе, као и за потребе својих сарадника. 
У свему сам вам дао пример: да се тако треба трудити и старати се за немоћне, сећајући се речи Господа Исуса: ’Блаженије је давати, него примати.’“ 
Кад је изрекао ово, клекнуо је, па се помолио са свима њима. 
Тада су сви гласно заплакали, пали у загрљај Павлу и изљубили га. 
Највише их је ожалостило кад је рекао да га више неће видети. Затим су га испратили на лађу. 
