Књига о Јову.
10.
Души ми се живот огадио! Над собом ћу жалопојком зажалити, јадаћу се у чемеру душе своје. 
Богу ћу рећи: ’Не осуђуј ме! Објави ми за шта ме оптужујеш 
Зар ти је мило да тлачиш, да одбациш дело својих руку, а да се смешиш над наумом зликовачким? 
Зар ти имаш очи човекове, па да видиш то што људи гледају? 
Јесу ли ти дани смртникови дани и године твоје као век човека; 
па кривице моје испитујеш и за грехом мојим трагаш? 
А ти знаш да кривац нисам, да из твоје руке избављења нема! 
Уобличише ме твоје руке, саздаше ме, а ти ме прождиреш. 
Сети се, молим те, да си ме ко глину створио, па зар ћеш у прашину да ме вратиш? 
Ниси ли ме ко млеко излио и згрушао попут сира? 
Ниси ли ме обукао у кожу и месо; ниси ли ме изаткао костима и венама? 
Дао си ми и живот и милост, својим си старањем дух ми очувао. 
Али, све ове ствари си сакрио у срцу своме, и знам да је то било у теби! 
Ако бих и згрешио, ти би бдео нада мном; не би ме помиловао због кривице моје. 
Ако сам био злотвор, јао мени! Ако сам био праведан, главу своју уздизао нисам. Али ја се давим у срамоти и свестан сам беде своје! 
Уздигнем ли се, као лав ме ловиш и поново на мени величанство своје показујеш. 
Против мене нове сведоке доводиш, љутиш се на мене све више и војску за војском против мене шаљеш. 
Зашто си ме извадио из мајчиног крила? Да сам барем издахнуо, да ме око угледало није! 
Био бих као да ме никад није било, од мајчиног крила до гроба би ме однели. 
Зар моји дани нису малобројни? Доста више! Прођи ме се, дај ми да се мало развеселим; 
пре него одем у земљу неповрата, ноћи и мрака најгушћег; 
у земљу крајње таме, дубоког црнила и нереда, где је и светло као потпуни мрак.’“ 
