Плач Јеремијин.
4.
Како потамне злато, наше жежено злато! Лежи камење храмовно по улицама разбацано. 
Сионски младићи, некад скупоцени као злато најчистије, сада су – ах! – као обична грнчарија, као производ лончарски. 
И вучица хоће да доји, да вучиће своје негује, а жене у народу моме окрутне су као ној у пустињи: 
одојчад оставише жедну, језик им се за непце лепи; децу пустише да пиште, никога нема да им храну пружи. 
Некад сами сладише јела одабрана, сада скапавају по улицама. Некад су у раскоши одрастали, сада по сметлишту пребиру. 
Примио је казну народ мој тежу него становници содомски, јер њих разори за трен ока и притом на њих не подиже људе. 
Некад су били наши јунаци чистији од снега, бељи од млека; били су румени и глатки, као од брега одваљени. 
Сад су им лица црња од чађи, по улицама их не познаје нико; кожа им се смежурала око очију, сасушила се као дрво суво. 
Сретнији су који у рату погибоше, теже је онима које глад помори: исцрпени, скапавали су лагано, није било плодова са поља да остану у животу. 
Жене тако нежне беху, па кувају децу своју да нахране себе њима – о, ужасно је народа мога страдање! 
Силином је провалио гнев Господњи, он изли своју срџбу јаросну, запали пожар на сионском граду, те му спали и темеље саме. 
Нису веровали ни страни владари, ни сви становници земље, да ће моћи освајач и душман кроз капије јерусалимске да уђу. 
Ипак то се догодило због греха пророчких, због кривица свештеничких, због невине крви усред града проливене. 
Тумарају по улицама као слепи, крвљу су умрљани, нико се не усуђује да их дотакне, оскрнављена је одећа њихова. 
Народ виче: „Одлазите! Оскрнављени, натраг! Не дотичите!“ Тако лутаху од народа до народа, а међу народима су говорили: „Овде више не могу да бораве.“ 
Распрши их Господ да их не гледа, да о њима више не брине. На свештенике више не пази, старешине више не жали. 
А нама су се очи умориле, ишчекујемо помоћ, а ње нема. С кула наших зуримо до на крај обзорја, чекамо народ који нас не може избавити. 
Непријатељ нам је сваки корак вребао, по трговима својим не могосмо пролазити, али дани наши пролажаху, крај нам се приближи, стиже. 
Брже од грабљивица које с неба слећу, гонитељи наши стигоше, хватали су нас по брдима, у пустињи у заседи чекали. 
Заробише наше животно уздање, Господњег помазаника, цара, а ми смо се уздали: цар ће нас од сваког освајача сачувати. 
Радујеш се и веселиш, о, ћерко едомска, и ти, народе из земље Уз. Час пропасти и вама долази, и ви ћете се тетурати голи, откриће се и ваша срамота. 
За своју кривицу си, ћерко сионска, испаштала, више те неће у изгнанство терати. Ћерко едомска, тебе ће Господ казнити, твоје ће кривице разоткрити. 
