5. Мојсијева.
32.
Чујте, небеса, говорићу, слушај, земљо, беседу уста мојих. 
Као киша нека дажди поука моја, као роса нек се спусти беседа моја, као пљусак на младу траву, као ситна киша на младо биље. 
Јер, објавићу име Господње, величајте Бога нашега! 
Он је Стена, без мане је дело његово, јер праведни су сви путеви његови. Бог је веран, он је беспрекоран, праведан је он и правичан. 
А они се искварише, нису више деца његова, јер срама немају, нараштај су опак и изопачен. 
Зар овако враћаш Господу, народе безумни и немудри? Није ли он твој отац који те је створио, који те је начинио и ојачао? 
Спомените се давних дана, расудите о годинама минулих векова. Упитај свог оца, он ће ти објаснити, и своје старешине, они ће ти рећи. 
Кад је Свевишњи делио наследство народима, кад је делио потомке људске, поставио је границе народима, према броју синова Израиљевих. 
Јер, наследство Господње, народ је његов, Јаков је део његов, његово је он наследство. 
Нашао га је у земљи пустињској, у пустари страшној где ничега нема. Бранио га је, збринуо га и заштитио ко зеницу ока свога. 
Као што орао бди над својим гнездом, и лебди над својим птићима, као што шири своја крила и узима их, те их носи на својим перима, 
тако их је сам Господ водио; другог бога не би поред њега. 
На висине га је земаљске посадио, те је јео урод са поља, хранио га медом из литице, и уљем из најтврђе стене; 
маслом од стоке, млеком од стада, овновима и јарцима васанским и пшеницом понајбољом. Пио си вино, крв грожђа. 
Угојио се Јешурун, узјогунио се, усалио си се, окрупњао и наситио, оставио је Бога који га је начинио, отпао је од Стене свога спасења. 
Боговима туђим љубомору му изазваше, и идолима одвратним гнев му распалише. 
Злодусима, а не Богу, жртве су приносили, боговима које нису познавали, боговима новим, скоро приспелим, које преци ваши познавали нису. 
Занемарио си Стену која те је зачела, заборавио Бога, који те је родио. 
Видео је то Господ, па их је одбацио, јер синови га и ћерке разгневише. 
Тада рече: „Своје лице ћу од њих сакрити, да видим како ће свршити; јер нараштај су они изопачени, деца која немају верности. 
На љубомору су ме изазвали, богом који Бог није, разгневили ме својим ништавилима. Зато ћу их учинити љубоморним народом који није народ, раздражићу их народом безумним. 
Јер, мој гнев је ватру запалио, и гореће све до дубина Света мртвих; прогутаће и земљу и плод њен, спалиће темеље горске. 
Стога, невоље ћу на њих згрнути, на њих ћу своје одапети стреле. 
Глад ће их похарати, сатрће их пошасти и љуте заразе! Чељусти зверске на њих ћу послати, с отровом гмизаваца што пузе у прашини. 
Напољу ће мач узимати децу, а унутра ће ужас обузимати како момка, тако и девојку, како дојенче, тако седу главу. 
Рекао бих: ’У прах ћу их смрвити, њих ћу избрисати из сећања људи’, 
да ми није до гневнога непријатеља: душмани би се њихови могли преварити, говорећи: ’Наша их је рука надјачала, све то Господ није учинио.’“ 
Јер, они су народ што нема разума, расуђивања међу њима нема. 
Кад би само били мудри, то би они размотрили, схватили би свој свршетак. 
Зар би један могао да гони хиљаду, и да двојица десет хиљада потерају, да их Стена њихова није продала, да их Господ њима није изручио. 
Јер, стена њихова није као наша Стена; то и душмани наши могу да просуде. 
Јер, вино њихово, од лозе је содомске, а са поља гоморских. Грожђе је његово, грожђе отровано, гроздови му сама горчина. 
Вино је њихово отров змијин и љути је отров аспидин. 
„Није ли он безбедан код мене, запечаћен у мојим ризницама? 
Моја је освета! Ја ћу узвратити, кад им нога буде посрнула. Јер близу је дан њихове несреће, пропаст њихова брзо се примиче.“ 
Господ ће судити своме народу, на своје ће се слуге сажалити, кад види да их снага напушта, да крај дође робу и слободном. 
Питаће: „Где су сада богови њихови, где ли стена којом се заклањаше? 
Јели су сало њихових жртава, и пили вино њихових изливница. Нека устану да вам помогну, нек вам они буду заштита. 
Видите сада да сам ја онај, и да другог бога поред мене нема. Ја усмрћујем и ја оживљујем, ја рањавам и ја зацељујем; из моје се руке нико не избавља. 
Дижем своју руку према небу и кажем: Не био ја жив до века, 
ако не наоштрим мач свој сјајни, да суд узмем у своје руке, да одмаздом вратим душманима, и отплатим онима који мене мрзе. 
Своје стреле напојићу крвљу, мач мој најешће се меса: крвљу покланих и заробљених, и дугокосим главама челника душманских.“ 
Радујте се, пуци, народе његов, јер крв ће слугу својих осветити, одмаздом ће узвратити својим душманима, и откупиће своју земљу и свој народ. 
Мојсије дође са Осијом, сином Навиновим, и изговори све речи ове песме на уши свег народа. 
Кад је Мојсије завршио да саопштава све ове речи целом Израиљу, 
рекао им је: „Узмите к срцу све речи којима вас упозоравам данас. Наредићеш својој деци да држе и врше све речи овога Закона. 
Ово нису празне речи; оне су ваш живот. Вршећи их, дуго ћете живети у земљи коју ћете заузети кад пређете преко Јордана.“ 
Тог истог дана, Господ рече Мојсију: 
„Попни се на ову гору Аварим, гору Навав, која је у земљи моавској, код Јерихона, и погледај земљу хананску, коју дајем синовима Израиљевим у наследство. 
Тамо на гори на коју се пењеш ћеш умрети и придружити се своме народу, као што је твој брат Арон умро на гори Ор, придруживши се своме народу. 
Јер ви сте ми се изневерили пред Израиљцима, у време Мериве кадиске у пустињи Цин, кад нисте показали моју светост пред Израиљцима. 
Зато ћеш само издалека видети земљу, али у ту земљу, коју дајем народу израиљском, нећеш ући.“ 
