Књига пророка Осије.
13.
Страх је владао док је Јефрем говорио. Уздигао се он у Израиљу, али је згрешио због Вала и умро. 
А и сада грехе множе јер су себи излили идоле од свог сребра и својом вештином. Идоли су дело ливца, сви до једног! И још за њих кажу: „Људи који жртвују нека љубе телад!“ 
Биће зато ко јутарњи облак и као роса рана што нестаје, као плева с гумна олујом ношена и дим из оџака. 
„А ја сам био Господ, Бог твој, још од земље египатске, осим мене не знаш за друге богове. Осим мене Спаситеља нема. 
Ја сам тебе посматрао у пустињи, у земљи сасушеној. 
Наситили су се на пашњаку своме. Наситили су се, срцем огордили и зато ме заборавили. 
Попут лава ја ћу за њих бити, попут риса што крај пута вреба. 
Пресрешћу их као медведица којој су отели медведиће, до срца им груди растргнути. Прождраћу их онде као лав, раскомадаће их дивље звери. 
Сатрвен си, Израиљу, јер си против мене, против свога помоћника! 
Где је сада цар твој да те спасе у свим твојим градовима, твоје судије? А за њих си говорио: ’Дај ми цара и главаре!’ 
И у гневу своме цара сам ти дао, али сам га и узео у јарости својој. 
Свезана је кривица Јефремова и прикривен грех је његов. 
Спопашће га болови ко да се порађа. Али он је дете што мудрости нема, јер он не би да се роди, да изађе из утробе кад је томе време. 
Од превласти Света мртвих откупићу их и од смрти избавићу их. Где је, смрти, твоје разарање? Где је, Свете мртвих, жалац твој? Самилост је сакривена од очију мојих. 
Све и да процвета међу браћом својом, источни ће ветар доћи, из пустиње ветар Господњи се диже да пресуши његове изворе, да пресахне његова врела и да отме благо, све драгоцености. 
Биће крива Самарија за побуну против Бога свога. Од мача ће они пасти, децу ће им размрскати и труднице распорити.“ 
