Књига проповедникова.
1.
Речи проповедника, Давидовог сина и цара у Јерусалиму: 
Пролазност над пролазношћу – вајка се проповедник – пролазност над пролазношћу! Све је пролазно! 
У чему је корист људима од свег њиховог труда којим се упињу под капом небеском? 
Поколење долази, поколење одлази, а земља траје довека. 
Сунце излази, сунце залази, жури на своје место одакле излази. 
Ветар иде на југ и кружи на север, ковитла ли ковитла, да се поново кружећи врати. 
Све реке у море теку, а море није пуно; и тамо одакле теку реке, враћају се да опет теку. 
Све је то заморно и нико то не може да искаже. Око се није нагледало и ухо се није заситило слушања. 
Јер шта се већ збило, опет ће да се збуде; и шта се радило, опет ће да се ради. Баш ништа ново нема под капом небеском. 
Зар има нечег да неко каже: „Види, ово је ново.“ Већ од давнина, пре нас тога је било. 
Нема сећања на оно прошло, као што нема сећања код оних који тек долазе на оно што још није дошло. 
Ја, проповедник, био сам цар израиљски у Јерусалиму. 
Елем, срцем сам се предао проучавању и мудром истраживању свега што се збива под небесима. А то је тегобан задатак који је Бог дао људима да се њиме баве. 
Посматрао сам сва дела која се чине под капом небеском – и гле – све је пролазно и јурење ветра! 
Оно што је криво не може да се исправи и оно чега нема не може да се изброји. 
Казао сам своме срцу: „Гле! Постао сам далеко мудрији од свих који су пре мене владали Јерусалимом, и срце ми се нагледало толике мудрости и знања.“ 
Срцем сам се предао упознавању мудрости, а упознао сам и безумље и глупост. Схватио сам – и то је јурење ветра. 
Јер, где је много мудрости, много је и стрепње, и муку гомила ко гомила знање. 
