Псалм.
2.
Зашто ли се буне народи, шта то људи узалуд смишљају? 
Цареви се света прикупљају, кнезови се с њима саветују, да навале сложно на Господа и на његовог Помазаника: 
„Збацимо са себе окове њихове, стргнимо са себе свезе њихове!“ 
Смеје се онај што на небесима столује, Господ се то њима подругује. 
Он им онда у гневу проговара, јарошћу их својом ужасава: 
„Цара свога ја сам поставио, на Сиону, светој гори својој.“ 
Објавићу одлуку Господњу. Он ми рече: „Ти си Син мој, данас си се мени родио. 
Тражи од мене, и даћу ти у наследство пуке, и крајеве земаљске да ти буду имовина. 
Сломићеш их гвозденом палицом, разбићеш их као посуду од глине.“ 
Зато, цареви, будите разумни, примите наук, владари земаљски! 
Служите Господу у страху, с трепетом се радујте. 
Волите Сина, да му гнев не плане, па да пропаднете на свом путу, јер гнев његов за трен ока плане. Благо сваком ко у њему уточиште тражи! 
