1. Коринћанима.
13.
Ако говорим људским и анђеоским језицима, а немам љубави, онда сам као метал што одјекује и чинеле што звече. 
И ако имам и дар пророштва, и да знам све тајне и сва знања, и поврх тога да имам сву веру планине да премештам, а љубави да немам – ништа сам. 
Па да и разделим све што имам, да и тело своје предам, да бих се хвалио, а љубави немам – ништа ми не користи. 
Љубав је стрпљива, љубазна, не завиди, не хвали се, није охола, 
не понаша се непристојно, не тражи своје, не жести се, не памти зло, 
не радује се неправди, а радује се истини, 
све подноси, никада не престаје да верује, свему се нада, све издржава; 
љубав никад не престаје. Пророштва ће се угасити, језици ће престати, знање ће се окончати. 
Јер непотпуно знамо и непотпуно пророкујемо. 
А кад дође оно потпуно, окончаће се оно непотпуно. 
Кад сам био дете, говорио сам као дете, мислио сам и размишљао као дете. А кад сам одрастао, завршио сам са детињством. 
Сада видимо нејасно, као у огледалу, а онда ћемо видети лицем у лице. Сада знам непотпуно, а онда ћу знати потпуно, као што сам и сам себи познат. 
А сада остаје ово троје: вера, нада и љубав; а највећа од њих је љубав. 
