Књига о Јову.
41.
Не дивља ли када га пробудиш? А ко је тај што би пред мене да стане? 
Зар ми је ко икада дао шта, да би му ја то вратио? Па све је моје под небесима! 
О удовима његовим ја да ћутим нећу, ни о његовој снази, ни о складу његовог тела. 
Ко ће да му разоткрије површину његове одеће? Дупли оклоп ко да му пробије? 
Ко би да му чељусти разјапи када је страва око његових зуба? 
Леђа су му од низова крљушти поређаних и чврсто спојених. 
Пријањају једна уз другу, ни ваздух међу њима не пролази. 
Спојене су међу собом, једна другу држе, размака немају. 
Кад он кине, ко да муња сине; очи му се црвене ко зора. 
Пламен му из уста сукља, жеравице ватрене врцају. 
Пара му се диже из ноздрва, ко котао кључа и прелива. 
Својим дахом угаљ распирује, из ждрела му ватра пламти. 
Њему снага почива у шији, испред њега наступа страхота. 
Набори му на телу пријањају, чврсти су и непомични. 
Срце му је као камен тврдо, тврдо му је као доњи жрвањ. 
Кад се дигне, застрепе делије, пред ломњавом одступају. 
Ко га мачем и дохвати – ништа му не вреди – тако и копљем, стрелом ил’ оствама. 
Гвожђе му је попут плеве, а бронза му као дрво труло. 
Њега стрела потерати неће, а камење из праћке за њега је плева. 
Као прутић њему је тољага, фијуку се копља он подсмева. 
Стомак му је ко од ломљених црепова, па кроз блато прође ко дрљача. 
Због њега дубина проври као лонац, море се пени као казан масти. 
За собом оставља траг од пене, па се чини да је дубина оседела. 
Нико му сличан на земљи није! То је створење које страха нема! 
Он гледа сваког ко је поносан јер он је цар свих поносних!“ 
