Књига пророка Исаије.
40.
„Тешите, тешите народ мој – говори Бог ваш – 
Говорите Јерусалиму срдачно, и вичите му: ратовање му је окончано, кривица му окајана, јер он из руке Господње прими двапут више него што сагреши.“ 
Глас виче: „Пут Господњи кроз пустињу приправите; друм за Бога нашега у пустоши поравнајте. 
Свака долина нека се подигне, а свака гора и брежуљак нека се спусти; и што је стрмо нек буде равница, и храпаво нека буде глатко. 
Тада ће се открити слава Господња, и сваки човек ће је видети – јер су то казала уста Господња.“ 
Глас рече: „Вичи!“ А он одговори: „Шта да вичем?“ „Свако је тело као трава, и сва му је милина као цвет пољски. 
Сахне трава, вене цвет, кад преко њих Господњи пређе дах. Заиста, народ је трава. 
Сахне трава, вене цвет, али реч Бога нашега остаје довека.“ 
На високу гору се успни, Сионе, гласниче радосне вести. Глас свој снажно подигни, Јерусалиме, гласниче радосне вести. Подигни га, не бој се, кажи градовима Јудиним: „Ево Бога вашега!“ 
Ево, Господар Господ долази у сили, влада он мишицом својом! Ево, с њим је и плата од њега, а испред њега награда од њега. 
Као Пастир он своје стадо напаса, у своје руке јагањце сабира, у наручју своме их носи, а дојилице негује. 
Ко је воде прегрштима измерио, и небеса педљем премерио? А ко је сав прах земаљски размерио мерицом, и планине теговима, и брегове теразијама? 
Духа Господњег ко је премерио, и који саветник је њега упутио? 
С ким се саветовао и изграђивао, и ко га је стазама правде научио? И научио га знању и упознао га с путем разборитости? 
Гле, народи су као кап из ведра, и вреде као прах на теразијама. Гле, острва као зрнце подиже. 
Ни Ливан није довољан за ломачу, а његових звери нема довољно за свеспалницу. 
Сви народи пред њим су као ништа, ништавилом и празнином он их сматра. 
Коме ћете Бога сличним учинити и с каквим ћете га ликом упоредити? 
Ливац излива идола, златар га позлатом облаже и од сребра ланчиће излива. 
Сиромах за принос дрво нетрулежно бира, и за то вештог уметника тражи да за њега кип непомични начини. 
Зар не знате? Зар нисте чули? Зар вам није од искона објављено? Зар нисте схватили од оснивања земље? 
Над кругом земаљским он столује и становници су њени на скакавце налик; небеса је разастро као копрену, разапео их као шатор за становање. 
Он моћнике претвара у ништавило, судије по земљи чини да су као ништа. 
Тек што су засађени, тек што су посејани, тек што им стабљика у земљу корен пустила – он на њих дуне, и они усахну, као сламу вихор их развеје. 
„Коме ћете мене сличним учинити? Ко је као ја?“ – пита Светитељ. 
Подигните поглед свој и гледајте: Ко је ово створио? Онај који на број војску небеску изводи, и који по имену све њих прозива. Због његове велике моћи и силне јачине нико не изостаје. 
Зашто кажеш, Јакове, и ти говориш, Израиљу: „Мој пут је скривен Господу, и моја правица измиче Богу мојем“? 
Зар не знаш и зар ниси чуо? Господ је Бог вечни, створитељ крајева земљиних. Он се не умара и не сустаје, и ум се његов не да ограничити. 
Он снагу уморноме даје, и немоћноме моћ он јача. 
Младићи се умарају и сустају, и момци морају да посрћу, 
али онима који се у Господа уздају снага се обнавља, крила им расту као орловима, трче и не сустају, ходају и не умарају се. 
