Књига о судијама.
5.
Тог дана су Девора и Варак, син Авиноамов, испевали песму: 
„Зато што су вође израиљске на чело ступиле, зато што се народ вољно одазвао – благосиљајте Господа! 
Чујте, цареви, слушајте, владари! Запеваћу Господу, испеваћу песму Господу, Богу Израиљеву. 
Кад си силазио са Сира, Господе, кад си ступао са поља едомских, земља се тресла, небеса су пљуштала, облаци су водом запљуштали. 
Горе су се тресле пред Господом, пред Господом синајским, Богом Израиљевим. 
У дане Самегара, сина Анатова, у дане Јаиле, путеви су опустели, те су путници ходали по стазама кривудавим. 
Села израиљска опустеше, док не устах ја, Девора, док не устах да Израиљу будем мајка. 
Кад су богове нове бирали, рат им стиже на градске капије. Зар се штит видео у Израиљу, или копље међу четрдесет хиљада? 
Срце је моје уз вође Израиљеве, и уз оне што се вољно одазваше. Благосиљајте Господа! 
Ви што јашете беле магарице, и седите на простиркама, ви што путевима ходите, разаберите 
глас певача код бунара. Тамо они поју о праведним делима Господњим, о праведним делима његових мештана у Израиљу. Тада народ Господњи сиђе к вратима. 
Пробуди се, пробуди, Деворо, пробуди се и песму запевај! Устани, Вараче, и робље поведи, ти сине Авиноамов! 
Шачица је моћни народ надвладала, народ се Господњи сабрао к мени на моћне. 
Од Јефрема изађоше они што поникоше међу Амаличанима, за тобом је Венијамин с твојим мноштвима, од Махира су изашли заповедници, а од Завулона они што штап писарски носе. 
Кнезови су Исахарови са Девором, Исахар се за Вараком у долину сјурио, у стопу га је верно пратио. Међу четама Рувимовим, дуго се на одлуку накањују. 
Зашто седиш међу торовима? Да чујеш како дозивају стада? Међу четама Рувимовим, дуго се на одлуку накањују. 
Галад почива с оне стране Јордана; а што Дан још седи у лађама? Асир седи уз обалу морску, мирно живи у својим лукама. 
Завулон је народ што се наругао смрти, као и Нефталим са поља високих. 
Цареви су дошли и ратовали, у бој ступише цареви ханански код Танаха, крај вода мегидских, ал’ се плена – сребра не домогоше. 
С неба су звезде ратовале, са својих су стаза са Сисером ратовале. 
Однесе их поток Кисон, поток древни, поток Кисон. Ступај смело, душо моја! 
Копита су тад коњска затутњала, у галоп, у галоп ударише пастуви. 
’Проклињите Мероз!’ – рече Анђео Господњи. ’Љуто проклињите његове мештане, јер не притекоше у помоћ Господу, не помогоше Господу против моћних.’ 
Благословена нек је Јаила међу женама, жена Хевера Кенејца, благословенија нек је од свих жена шатора. 
Кад је тражио воде, млека му нали, у зделу кнежевску масла му даде. 
Левицом се машила за колац, а десницом за маљ ковачки, па удари Сисеру и главу му смрска, здроби му, проби му слепоочнице. 
Код њених ногу сави се и паде, пружио се подно њених ногу, где се сави, тамо мртав паде. 
Сисерина мајка кроз прозор погледава, кроз решетку она са сузама збори: ’Зашто му кола још не пристижу? Зашто топот кола његових касни?’ 
Најмудрија јој одговара дворкиња, самој себи она одговара: 
’Плен су нашли, па га сада деле, по девојку, па и две на ратника, бојено и исткано за плен Сисери, бојено и исткано, то му је плен, за вратове оних који плене.’ 
Тако нек пропадну сви твоји душмани, Господе, као сунце у пуном сјају нека сину који тебе воле!“ Земља је била мирна четрдесет година. 
