Псалм.
73.
Псалам Асафов. Зацело је Бог добар Израиљу, и онима чије срце је без мане. 
Што се мене тиче, замало ми ноге нису зашле с пута; кораци се моји скоро исклизаше. 
Јер сам завидео бахатима гледајући благостање зликоваца. 
Ето, стрепњу од смрти немају, тело им је задригло. 
Људске муке не познају, не страдају са људима. 
Надменост је зато њима као огрлица, огрће их одећа насиља. 
Од дебљине очи своје избечише, зло им срце за границу не зна. 
Исмевају се, говоре злобно и насиљем прете поносито. 
Њихова су уста окренута небесима, а њихов језик земљом шета. 
Зато им се њихов народ враћа и обиље воде испијају. 
И говоре: „Како би Бог знао? Постоји ли знање Свевишњега?“ 
Гле, такви су зликовци: спокојни довека и богатство гомилају! 
Зацело сам узалуд своје срце чистим очувао, своје руке невиношћу очистио! 
Од јутра до сутра ојађен сам био, јутра су ми доносила казну. 
А да сам казао да ћу и ја тако да причам, изневерио бих нараштај твоје деце. 
Размишљао сам да разазнам ово, и очима мојим то је мучно било; 
док нисам ушао у Божије Светилиште, и схватио њихов свршетак. 
Зацело их стављаш на клизаво место, обараш их у руине. 
Како су опустошени, у трену су окончали и наглом страхотом докрајчени! 
Они су попут сна када се неко пробуди. О, Господе, када се пробудиш, лик њихов презрећеш. 
Када огорчено беше срце моје и нутрина моја беше прободена, 
без памети и без знања сам био, пред тобом сам био животиња. 
Ипак сам ја са тобом стално, ти ми држиш десну руку. 
Саветом ме својим водиш, напослетку ћеш ме у славу узети. 
Кога ја имам на небесима? Поред тебе на земљи ми ништа мило није. 
Нека ми окопне и тело и срце, Бог је довека стена мога срца и баштина моја. 
Гле, ено пропашће они од тебе далеки, ти сатиреш сваког ко ти је неверан. 
Што се мене тиче, добра ми је Божија близина. У Господу Богу себи начинићу уточиште и сва дела твоја објавићу. 
