Књига пророка Исаије.
57.
Праведник гине и никога то не узбуђује. И смерни људи бивају одвођени и нико не разабире да праведник бива одведен пред зло, 
да уђе у мир. Почивају на лежајима својим ко је ишао исправно. 
„А сад се примакните амо, синови гатарини, потомство прељубничко, смрдљиво. 
Над ким се шегачите? Над ким се бекељите? Плазите језик? Нисте ли ви деца бунтовна, потомство лажљиваца, 
који се успаљују међу храстовима, под сваким дрветом зеленим, жртвујући децу по долинама, под каменим раселинама?“ 
„На вододерини твоја је рака. Оне, оне су твоји међаши. Управо њима изливаш жртве наливне, спаљујеш житну жртву. Зар оне да ми се свиде? 
На гору високу и уздигнуту свој си лежај поставила, па си се тамо попела да кољеш жртву закланицу. 
Уз врата и довратке свој си запис поставила. Далеко од мене си разоткрила и на висине лежај свој наместила, те се погађала са онима које волиш да легнеш с њима, да осетиш снагу. 
И ходочастиш цару у помазању, и умножаваш своја мира; и послала си своје известиоце издалека и спустила до Света мртвих. 
Изнурила си себе многим путовањима својим. Ниси рекла: ’То је таштина!’ Стекла си јакост нову, зато ослабила ниси. 
Па кога си се уплашила и побојала, те си слагала? И ниси се мене сетила, ниси себи на срце ставила. Нисам ли ја ћутао и од века, па се мене побојала ниси? 
Ја ћу објавити твоју правду, и дела ти твоја користити неће. 
Кад завичеш, нека те изведу чете твоје. А све њих ће ветар однети, таштина узети. Међутим, који се у мене уздају земљу ће баштинити и моју свету гору поседовати.“ 
Тада ће се говорити: „Насипајте! Насипајте! Пут поравнајте! Мом народу сметње с пута уклоните!“ 
Јер говори Вишњи и Уздигнути, настањени трајно, а име му је Светитељ: „Мој стан је узвишеност и светиња, а са скрушеним сам и с духом пониженим, да оживим пониженима дух, да оживим скрушенима срце. 
Јер се нећу препирати довека, нити ћу се љутити непрестано, јер би испред лица мојега ослабио дух и душе које сам саздао. 
Кривица његова је грабеж. Зато сам се наљутио, и зато га ударио, и у љутини се сакрио; а он је отишао одметнички, како га срце његово одвуче. 
Путеве његове сам видео. И излечићу га и довести, и умирићу срце оних који га теше и који с њим тугују. 
Стварам речи уснама да проговоре: Мир! Мир удаљеноме и блискоме – говори Господ, и њега ћу излечити. 
А опаки су као море усталасало, што се успокојити не може, и из вода својих исталасава муљ и блато. 
Нема мира опакима – говори Бог мој. 
