Књига о Јову.
8.
А Вилдад из Суша је одговорио овим речима: 
„Докле ћеш о томе да причаш и докле ће речи твојих уста бити вихор? 
Зар Бог изврће правду? Изврће ли Свемоћни праведност? 
Ако су му твоја деца сагрешила, он их је препустио њиховим гресима! 
Али ако потражиш Бога и Свемоћнога преклињеш за милост; 
ако будеш чист и праведан, он ће бдети над тобом и обновиће твоје праведно боравиште. 
Незнатни су били почеци твоји, а будућност твоја процветаће силно. 
Хајде, питај нараштај пређашњи и истражи сазнања њихових предака. 
Јер, ми смо од јуче, не знамо ништа, сена су наши земаљски дани. 
Зар те неће поучити, рећи ти из срца свога и изнети поуке? 
Расте ли папирус мимо мочваре? Расте ли трска мимо вода? 
Док је још у цвату и непосечена, већ се суши пре осталих трава. 
Е, такве су стазе оних што Бога заборављају, тако се руши нада безбожничка; 
онога чије се поуздање кида и који се ослања на кућу од паучине; 
Елем, ослони ли се на кућу своју – неће стајати; прихвати ли је се – неће се држати. 
Он је као једра биљка на сунцу, чије се младице пружају изван врта; 
корење му се над камењарем преплиће и у кршу тражи места. 
Али, ако се искорени са свог места, оно ће га се одрећи: ’Видело те никад нисам!’ 
Ето, то ти је радост његовог пута, а већ неко други ниче из тла. 
Гле, Бог не одбацује човека без мане, али и не прихвата злотвора за руку. 
Штавише, смехом ће испунити уста твоја и усне твоје клицањем! 
Стидом ће се загрнути они који те мрзе, а шатор зликоваца ће нестати.“ 
