2. Коринћанима.
10.
Ја, Павле, који сам у вашем присуству „кротак“, а у одсуству „строг“, у име кроткости и благости Христове, лично вас молим 
и заклињем да ме, када дођем, не присиљавате да наступим строго. Намеравам, наиме, да строго поступим са некима који мисле да живимо као људи у свету. 
Али ако и живимо у свету, не боримо се по светским мерилима. 
Јер, оружје којим се боримо није људско, него има божанску силу да руши утврђења. Ми рушимо мудровања 
и сваку узноситост која се противи богопознању, те заробљавамо сваку мисао да је потчинимо Христу. 
Спремни смо да казнимо сваку непослушност, чим постанете потпуно послушни. 
Ипак, ви судите по спољашњости! Ако је неко уверен да припада Христу, нека опет промисли у себи следеће: како је он Христов, тако смо и ми. 
Јер, чак и да се више похвалим нашом влашћу, коју нам је Господ дао ради вашег изграђивања, а не ради вашег уништавања, не бих се постидео. 
Не бих желео да изгледа да вас плашим својим посланицама. 
Неко, наиме, каже: „Посланице су му строге и силне, али кад је присутан, изглед му је неугледан, а говор никакав.“ 
Томе нека буде јасно: што говоримо у посланицама кад смо далеко, то чинимо и кад смо присутни. 
Не усуђујемо се, наиме, да се убројимо или поредимо са онима који сами себе препоручују. Они немају право разумевање, будући да себе вреднују по својим сопственим мерилима и пореде се сами са собом. 
Али ми нећемо да се хвалимо преко мере, него по мери коју нам је одредио Бог. Та мера се своди на наш рад међу вама. 
Ми се држимо те границе, да не би изгледало као да још нисмо дошли до вас. У ствари, ми смо први дошли к вама с Радосном вешћу о Христу. 
Ми не прелазимо ту границу, то јест, не хвалимо се туђим радом. Ипак, надамо се да ће се растом ваше вере проширити и поље нашег рада међу вама, 
те да ћемо објавити Радосну вест преко ваших граница, не хвалећи се оним што је већ постигнуто на туђем пољу рада. 
Него: „Ко хоће да се хвали, нека се хвали Господом.“ 
Наиме, није ваљан онај који сам себе препоручује, него онај кога Господ препоручује. 
