Књига о Јову.
12.
А Јов је одговорио овим речима: 
„Несумњиво, баш ви сте ми људи с којима ће и мудрост да сконча! 
Али и ја имам памет попут ваше, ништа гори од вас нисам. И ко још не зна ове ствари? 
Ја сам на подсмех пријатељу своме, ја, који сам зазвао Бога и он ми се одазвао. На подсмех је човек праведан, човек беспрекоран. 
’Он је за пропаст и презир’ – став је безбрижнога – ’Гурнути треба онога што му ноге посрћу!’ 
А у шаторима окрутних је мир, спокојни су они што Бога изазивају и они што у руци својој бога свога носе. 
Али, молим те, питај животиње и поучиће те; и птице на небу нека ти кажу! 
Са земљом попричај и поучиће те, рибе у мору ће ти казивати. 
Ко од њих још не зна да је ово начинила Господња рука? 
У његовој је руци душа свега живог и дах тела човечанства целог. 
Не разазнаје ли ухо речи ко што непце храну проба? 
Не долази ли мудрост с годинама и разборитост са данима многим? 
Са Богом су и мудрост и снага, његови су и савет и разборитост. 
Гле, што он разгради, нико не сагради; кад он човека затвори и нико га не ослободи. 
Гле, он воде задржава и оне пресуше; он их ослобађа и земља је изрована. 
Са њим су снага и поуздана мудрост, заведени и заводник су његови. 
Он босоноге одводи саветнике и слуђује судије. 
Цареве он распојасава, каишом им опасује бедра. 
Он босоноге одводи свештенике и свргава властодршце. 
Поузданим усне он затвара, проницљивост старцима односи. 
На племиће он презир излива, делијама каиш откопчава. 
Он из мрака објављује недокучиве ствари, мрклу таму износи на светло. 
Народе он великим чини и сатире их; умножи народе, па их распрши. 
Он узима разум старешинама народа земаљских, чини да лутају пустаром беспутном. 
Они у мраку пипају, без светла, а он чини да посрћу ко пијанци. 
