Књига о Јову.
7.
Не кулучи ли људски род на земљи и нису ли му дани као дани најамникови? 
Као слуга што уздише за хладом и као најамник што чезне за надницом својом, 
тако су и мени додељени месеци бесмисла, тегобне су ми ноћи одређене. 
Ако легнем, кажем: ’Кад ћу да устанем?’ Одужи се ноћ, додија ми и преврћем се до зоре. 
Тело ми се у црве и скорено блато обукло, кожа ми је крастава и гнојна. 
Дани моји прохујаше брже него ткање на разбоју, до краја се одмотала нада. 
Присети се да ми је живот дашак, да ми очи више неће гледати добра! 
Више ме неће гледати око које ме је гледало. Твоје ће ме очи потражити али мене више бити неће. 
Као што се облак расплине, нестане, тако се не диже онај што у Свет мртвих сиђе; 
не враћа се више кући својој, завичај га његов више не познаје. 
Тако ни ја нећу више да затварам уста своја. Завапићу у тескоби духа свога, јадаћу се у чемеру душе своје. 
Шта сам ја то – море или морска неман – да си стражу око мене поставио?! 
Јер кад кажем: ’Постеља ће моја да утеши мене, мој ће лежај да олакша жалопојке моје’, 
ти сновима тад ме плашиш, престрављујеш виђењима; 
па су ми и вешала дража и смрт више него живот. 
Смучило ми се! Па нећу ја довека да живим! Прођи ме се, јер су дашак дани моји! 
Па шта је човек да га тако уздижеш, да ти је за срце прирастао; 
да се бавиш њиме из јутра у јутро, да га сваког трена искушаваш? 
Докле?! Нећеш ли да скренеш свој поглед са мене? Нећеш ли ме пустити насамо, док пљувачку ја своју прогутам? 
Све и да сам сагрешио, шта сам теби учинио, о, чувару људи?! Зашто си ме себи ко мету ставио, па сам ти постао терет? 
Што ми не би преступ опростио и кривицу моју мимоишао? Јер, ја ћу лећи у прашину, па кад ме потражиш – мене више бити неће.“ 
