Књига о Јову.
30.
А сад ми се смеју млађи од мене, они чије очеве нисам хтео ни са псима стада свога! 
А и шта бих са њихових руку снагом? Усахла је та снага у њима. 
Спарушени су од беде и глади, ти што глођу штагод по пустари, у сумраку, по рушевинама и развалинама. 
Они чупају слез по честарима и корен смреке себи за храну. 
Отерани су из друштва, људи на њих вичу као на лопова. 
Ено их у јаругама потока, коначе по јамама у земљи и по камењарима. 
Запомажу међу грмљем, скупљају се у копривама. 
Синови су безумника, сој безимених из земље протераних. 
А сад сам им песма ругалица, постао сам прича за њих! 
Гаде ме се, стоје издалека, не либе се да ме у лице пљуну. 
Јер Бог је развезао мог шатора уже, ударио ме је, а људи се на мене разуларише. 
Мени с десна диже се младалачка руља, терају ме да бежим, против мене насипају бедеме пропасти. 
Руше ми путеве, успешно ме разарају и за то им помоћ није потребна. 
Навиру ко кроз широк процеп, наваљују преко развалина. 
Ненадане страхоте пале су на мене, попут ветра разгоне ми достојанство, а моје спасење нестаде ко облак. 
Сад се душа моја разлила у мени, јер су ме сустигли дани јада. 
Кости моје ноћ пробада у мени, болови ме глођу без престанка. 
Одора се моја изобличила од силе велике, сапела ме као крагна од тунике моје. 
Он ме је у блато бацио, сад сам налик праху и пепелу. 
За помоћ ја теби вапим, ал’ се не одазиваш; а када сам стао, на мене си пажњу обратио. 
У крвника мога си се претворио, силом руке своје си ме спопао. 
Винуо си ме да ветар зајашем, растапаш ме у олуји. 
Јер ја знам да ме у смрт одводиш, у кућу састанка свих који су живи. 
Али нико не пружа руку своју руини, макар да за помоћ вапи у пропасти својој. 
Зар ја нисам заплакао ради невољника? Зар ми душа зајецала није ради убогога? 
Али кад сам чекао на добро, зло је дошло; када сам се понадао светлу, пристигла је тама. 
Утроба је моја устрептала и није се примирила, дани патње су ме задесили. 
Поцрнео ходам, али не од сунца; устајем у збору и вичем за помоћ. 
Збратимљен сам са шакалима, пријатељ сам нојевима. 
Поцрнела кожа је на мени, од грознице цвокоћу ми кости. 
Моја лира сад је за кукњаву, а свирала моја за плач нарикача. 
