Књига о Јову.
18.
А Вилдад из Суша је одговорио овим речима: 
„Када ћете да станете са причом? Уразумите се, па да разговарамо. 
Зашто би нас за стоку сматрали? Зар смо глупи у вашим очима? 
Ти што раздиреш у свом бесу душу своју! Хоће ли због тебе земља да опусти, хоће ли се са свог места померити стена? 
Баш се гаси светло зликовца, неће сијати жар његовог плама. 
Згаснуће светло у његовом шатору, а над њим ће догорети светиљка. 
Јењава жилавост његових корака и руше га намере његове. 
Јер су му ноге упале у мрежу, у њене се петље запетљао. 
Замка га је за пету зграбила, заплела га омча. 
За њега је клопка на тлу сакривена, на путу је замка за њега. 
Ужаснут је од страхота свуд унаоколо, сатиру га на кораку сваком. 
Гладна га је невоља његова, пропаст је спремљена да га саплете. 
Она му растаче делове коже, најцрња смрт му једе удове. 
Одвлаче га из сигурности свог шатора, и терају до цара страхоте. 
Њему туђи пребиваће у његовом шатору, сумпор ће му по имању разасути. 
Корење његово иструлиће одоздо, а његове гране свенуће одозго. 
Ишчезнуће са земље сећање на њега, неће му се на улици име чути. 
Отераће га са светла у таму, протераће га са земље. 
Остаће без рода, без порода у народу своме, без преживелога у свом завичају. 
На његов дан згрануће се и они на западу, а и оне на истоку подилазиће језа. 
Заиста, такав је завичај злотвора, такво је место онога што за Бога не зна!“ 
