Књига пророка Осије.
11.
„Волео сам Израиљ још док је дете био и из Египта позвах сина свога. 
Али што су их више позивали, од њих су више одлазили, Валима су жртвовали, идолима су кадили. 
Јефрема сам учио да хода, ја сам их за руке прихватао. Али они препознали нису да сам ја тај што сам их лечио. 
Спонама људским, везама љубави ја сам их привлачио. Био сам им као онај што им у устима жвале раслабљује. Сагињао сам се да бих их хранио. 
Неће се вратити у Египат, него ће Асирца за цара имати јер су одбили да се покају. 
Витлаће им мач по градовима, капије ће им разорити, прождраће их због њихових сплетки. 
Мој је народ одлучан да ме се одриче. Зову га ка Вишњем, ал’ га нико не узвиси. 
О, Јефреме, како да те предам? О, Израиљу, како да те изручим? Како да те учиним као Адму, да те учиним као Севојим? Туче у мени срце моје, разгорело се моје смиловање. 
Пламен свога гнева нећу да излијем, нећу опет Јефрема да затрем. Јер, Бог ја јесам, нисам човек; Светац међу вама и у гневу нећу да вам дођем. 
Они ће следити Господа и као лав он ће да риче. Зарикаће он, задрхтаће и доћи ће они, деца са запада. 
Задрхтаће и доћи као птица из Египта, као голубица из земље асирске. Даћу им да живе у кућама њиним – говори Господ. 
Јефрем ме је лажју окружио, а обманом дом Израиљев. Али Јуда још с Богом корача, са светима остао је веран.“ 
