Књига о Јову.
23.
А Јов је одговорио овим речима: 
„Још и данас је јетка моја жалопојка и с муком се борим да не бих јечао. 
О, када бих знао где ћу да га нађем, дошао бих до његовог места! 
Пред њим бих изложио свој случај, доказима уста своја напунио. 
Да ми је да знам којим би ми речима одговорио; да ми је да разумем шта би ми рекао. 
Да ли би се силом великом парничио са мном? Не би, него би се заузео за ме. 
Онде би се праведник са њим расправио, мој би ме судија заувек избавио. 
Гле, одем ли напред, њега нема; ни позади њега не опажам. 
Не видим га ни на лево, тамо где делује; не видим га ни на десно, када се окрене. 
Али он зна пут којим идем; претапа ме да чист будем попут злата. 
По његовој стопи мој је корак ишао, његовог сам се пута држао и нисам скретао. 
Заповест његових усана нисам напустио, чувао сам речи његове више него хлеб насушни. 
Али он је једини и ко ће да га мења! Шта год да пожели, он тако и чини. 
Науме ће своје, мени намењене, извршити, а у њему још је таквог много чега. 
Зато сам преплашен од њега; кад размишљам, јежим се од њега! 
Елем, Бог је моје срце смалаксао, Свемоћни ме је престравио; 
ипак нисам био сатрт мраком, нити ми је густа тама заклонила лице. 
