Књига о Јову.
17.
Мој дух је сатрвен, дани су моји згасли и рака ме чека. 
Ето, подсмевачи су са мном, не склапа се око моје због њихове свадљивости. 
Молим те, Боже, ти сам јамац мој буди! Јер ко је тај ко би ми се прихватио руке? 
Ти си склонио мудрост од њихових срца због чега их издигнути нећеш. 
Ко због добити изда пријатеље, деци ће му очи усахнути! 
Он је мене учинио причом за народе, ја сам лице за пљување. 
Туга ми је очи замутила, сваки је мој уд попут сенке. 
Због тога се праведници зграну, недужни се грозе над безбожним. 
Али праведник ће истрајати на свом путу, још више ће ојачати човек чистих руку. 
Хајде, вратите се сви ви! Дођите, молим вас, али мудрог међу вама нећу наћи. 
Прохујали су моји дани, намере и жеље срца мога су разбијене. 
Они праве дан од ноћи, а мраку у лице кажу: ’Светло је близу!’ 
Ако бих за Светом мртвих чезнуо као за домом својим и у тами постељу своју простро, 
ако гробу викнем: ’Оче мој’, а црву: ’Мајко моја’ или ’сестро моја’, 
где је онда нада моја?! Види ли ко наду моју?! 
Силази ли она до врата Света мртвих? Заједно ли ћемо у прах лећи?“ 
