Knjiga o Jovu.
4.
Tada je Elifas iz Temana uzvratio ovako: 
„Hoćeš li imati strpljenja da ti neko odgovori? Ali ko bi se mogao uzdržati od reči?! 
Eto, poučavao si mnoge i ruke klonule si snažio. 
Posrnulog su tvoje reči podizale i kolena si klecava jačao. 
A sad, kada je tebe snašlo, postao si nestrpljiv; kad se tebe taklo, ti si preneražen. 
Nije li bogobojaznost tvoja pouzdanje tvoje, a čestitost puteva tvojih nada tvoja? 
Molim te, seti se: ko je nevin postradao? Gde su to pravednici satrveni bili? 
Koliko sam ja video, oni koji oru nepravdu i nevolju seju, baš to i žanju. 
Oni ginu od Božijeg daha, iščezavaju od duha gneva njegovoga. 
Rika lava, lavlje urlikanje i zubi lavića se lome. 
Lav skapava bez plena i lavići se gube. 
Znaš, k meni je potajno doprla reč, o tom mi je uho šapat uhvatilo; 
u nemirnim mislima, u viđenjima noćnim, kad ljude ophrva duboki san; 
strah i trepet su me spopali i od njih mi kosti zazvečaše. 
Tek, duh mi je prešao preko lica i dlake na telu su mi se naježile! 
I on stade, ali mu nisam razaznao lik. Bio mi je neki oblik pred očima i čuo sam glas koji šapuće: 
’Zar smrtnik može da bude pravedniji od Boga? Zar je čovek čistiji od Sazdatelja svoga? 
Pa on se ni u sluge svoje ne pouzdaje i anđelima svojim on nalazi manu, 
a kamoli onima što žive u nabijačama, što im je temelj u prašini i koje smrskaju ko moljca. 
Satiru ih u komade od jutra do sutra, zauvek iščezavaju i niko ne mari. 
Nije li uže njihovog šatora iščupano? Pomreće bez mudrosti.’ 
