Knjiga o Jovu.
24.
Zašto Svemoćni nije odredio vremena suda? Zašto oni koji ga poznaju ne vide dane njegove? 
Pomeraju ljudi međe, stada otimaju, pa ih napasaju; 
siročadi odvode magarca, vola za zalog uzimaju od udovice. 
Oni razgone uboge sa puta, skrivaju se zajedno siromasi zemlje. 
Eno, kao divlji magarci u pustinji idu svojim poslom; hranu sebi traže, u pustari hleb za sebe i za decu. 
Po polju kupe krmu, pabirče po vinogradu zlobnika. 
Neodeveni su, noćivaju bez ogrtača, na zimi su bez pokrivača. 
Iskisli su od planinske kiše, bez zaklona krije se pod stenu. 
Siroče od dojenja kradu i od siromaha uzimaju zalog. 
Tumaraju obnaženi, neodeveni snoplje nose, a gladni. 
Među svojim drvoredima cede ulje, grožđe muljaju u kaci, a žedni su. 
Stenje narod u gradu, za pomoć vape smrtno ranjeni, a Bogu to nije mrsko. 
A neki su u društvu onih što ratuju protiv svetla, što ne mare za puteve svetla i ne žive na stazama njegovim. 
U zoru se krvnik diže, sirotana i ubogog da ubije, a po noći je ko lopov. 
Preljubnikovo oko čeka sumrak jer govori: ’Da me oko ne ugleda!’, pa pokriva lice svoje. 
Kad je tama, lopov kuće prokopava, a po danu se zaključava da za svetlost ne zna. 
Jer je svima njima jutro poput gustog mraka, predani su užasima mraka gustog. 
Prolete oni povrh voda, prokleto im nasledstvo u zemlji i neka nijedan ne krene ka vinogradima. 
Poput suše i vrućine snežne vode kad odnesu, tako i Svet mrtvih nosi one što se ogrešiše. 
Zaboravlja ga majčina utroba, crvima je hrana; njega više ne spominju, nepravda će biti kao stablo prelomljeno. 
On navaljuje na jalovu, na nerotkinju; zlostavlja udovicu. 
Silom svojom Bog moćnike odvlači, podiže se i niko za život siguran nije. 
Bog im spokojstvo daje, pa se osiliše; ali njegove su oči na njihovim putevima. 
Tek za malo uzdignu se i već ih nema; ko svi drugi propadaju, venu; odsecaju se kao vršci klasja. 
Ako nije tako, ko će da mi laž dokaže? Ko će da obezvredi kazivanje moje?“ 
