Knjiga o Jovu.
16.
A Jov je odgovorio ovim rečima: 
„Mnogo sam ja takvih stvari čuo, svi vi ste mi mučni tešioci! 
Ima li kraja pričanju u vetar? Šta te to tera da mi odgovaraš? 
I ja bih poput vas govorio da ste vi na mome mestu, podbadao bih vas rečima i klimao glavom na vas. 
Ali bi vas usta moja ojačala, usne moje donele utehu. 
Ako bih govorio, svoj bol ne bih ublažio; ako bih ućutao, koliko bola bi me napustilo? 
Ipak, on me je iznurio; ti si mi zatro sve ukućane moje! 
Zgrabio si me, bol je svedok protiv mene; mršavost se moja podignula da u lice me optuži. 
Njegov me gnev razdire i spopada, na mene zubima škrguće svojim, dušmanin moj je na mene upro oči svoje! 
Razjapili su svoja usta prema meni, s prezirom mi šamaraju obraze, okupljaju se protiv mene. 
Zlotvoru me Bog je izručio, bacio me u ruke zlobnika! 
Mirno sam živeo, a on me je uzdrmao, za vrat me je dočepao, smrskao me; sebi me je za metu stavio; 
strelci su me njegovi okružili, nutrinu mi je rasparao bez milosti i žuč mi je po zemlji prosuo. 
Prolama kroz mene sve prolom za prolomom, kao ratnik prema meni tutnji. 
Za kožu sam svoju, ja zašio kostret, u prašinu dostojanstvo svoje uvaljao. 
Od ridanja podbulo je lice moje, kapci su mi poput smrti crni, 
premda nasilja nema u rukama mojim i moja je molitva čista. 
O, zemljo, krv moju ne prekrivaj! Ne bilo mesta za moj vapaj! 
A sada, na nebesima eno svedoka moga! Da, moj branilac je na visinama. 
A moji prijatelji – moji posrednici vajni! Oko moje Bogu plače. 
Eh, kad bi se čovek pravdao sa Bogom kao čovek sa čovekom. 
Još godina koja prohujaće i poći ću putem s kojeg povratka mi nema. 
