Knjiga o Jovu.
14.
Čovek rođen od žene kratko živi i pun je nevolja. 
Iznikne kao cvet, pa svene; beži poput sene i ne traje. 
Zar na takvog pogled svoj obraćaš i mene pred sebe na sud dovodiš! 
Ko će čistim nečisto da učini? Niko! 
Njegovi su dani određeni, ti poznaješ broj njegovih meseci; međe si mu postavio da ih ne prelazi. 
Skreni pogled s njega, pa neka odahne, dok kao najamnik svoj dan ne odradi. 
Jer postoji nada i za drvo posečeno; ponovo će da iznikne i neće ostati bez mladica svojih. 
Nek mu se i koren u zemlji sparuši i panj mu se u zemlji sasuši; 
propupeće čim oseti vodu, pustiće izdanke kao da je zasad! 
A čovek skončava onemoćao; izdahne smrtnik, i gde je on? 
Iz mora ishlapi voda, a potok presahne, presuši; 
tako i čovek legne da više ne ustane; dok nebesa ne bude bilo ne bude se, ne dižu se ljudi iz sna njihovoga. 
O, kada bi me u Svet mrtvih sakrio, sklonio me dok gnev tvoj ne mine; kada bi mi postavio rok i tad me se setio! 
Alʼ kad čovek umre, da li više živi? Kroz sve dane svog kulučenja, ja čekaću da mi stigne smena. 
Ti ćeš me pozvati i ja ću se odazvati, zaželećeš delo ruku svojih. 
Tada ćeš mi korake brojati, na moj greh se nećeš osvrtati. 
Prestup si moj svezao u vreću, krivicu si moju izbelio. 
Ali kao što se gora ruši, odranja se, kao što se kamen sa svog mesta svalja; 
ko što vode razdrobe kamenje i bujice tlo isperu, i ti tako uništavaš čovekovu nadu. 
Jednom zasvagda ti ga nadvladavaš i on odlazi, lice mu menjaš i otpuštaš ga. 
I on ne zna da li su mu sinovi u časti, i ne vidi ako su neznatni. 
Samo mu je telo u bolu svome, samo mu duša za sobom pati.“ 
