Knjiga proroka Isaije.
16.
Šaljite jagnje vladaru zemlje, od Sele prema pustinji, do gore ćerke sionske. 
Slično ptici oteranoj, slično gnezdu rasturenom, biće ćerke moavske na gazovima potoka Arnona. 
„Daj nam savet! Donesi presudu! Usred podneva senku svoju kao noć rasprostri. Sakrivaj prognanike! Nemoj izdati begunce! 
Pusti da k tebi uteknu prognanici moavski. Budi njihov zaklon ispred pustošnika; jer tlačitelj je skončao, ugnjetač je nestao, pustošenje je prestalo, gazilac je sa zemlje iščezao.“ 
„I tad će se učvrstiti presto u milosti, i na njemu će stolovati u istini, u šatoru Davidovu, sudija koji zahteva pravednost i vešt je sa pravdom.“ 
Čuli smo za moavsku nadmenost, gordost preveliku; za nadmenost njihovu i oholost njihovu. Isprazno je njihovo hvalisanje. 
Tako nariče Moav, svi nariču nad Moavom, za koljivom od grožđa iz Kir-Eresa tuguju sasvim slomljeni. 
Uvenuli su zasadi esevonski, vinogradi sivamski, gospodari nad pucima potrše njegove odabrane lozice. Doprli su do Jazira, zamicali u pustinju; ogranci su im dosezali da pređu more. 
Zato plačem kao što Jazir oplakuje vinograde sivamske, natapam suzama Esevon i Elealiju; jer nad tvojom berbom i nad tvojom žetvom nestalo je klicanje, 
veselje i radost. U vinogradima nema cike, ne kliče se od radosti; gazilac ne gazi grožđe u kaci, zatvorio sam podvikivanje. 
Zato utroba moja za Moavom kao harfa cvili, i potresen sam za Kir-Eresom. 
I biće da će se videti: na uzvišicama umaraju se Moavci, i dolaze na svetilište svoje da se mole, ali to neće ići. 
Ovo je reč što je Gospod nekad rekao za Moav. 
Sad, pak, Gospod kaže govoreći: „Za tri godine, kao tri godine najamničke, moavska će slava potamneti sa svim velikim mnoštvom, a ono malo ostatka biće sitno i slabašno.“ 
