Knjiga o Jovu.
30.
A sad mi se smeju mlađi od mene, oni čije očeve nisam hteo ni sa psima stada svoga! 
A i šta bih sa njihovih ruku snagom? Usahla je ta snaga u njima. 
Sparušeni su od bede i gladi, ti što glođu štagod po pustari, u sumraku, po ruševinama i razvalinama. 
Oni čupaju slez po čestarima i koren smreke sebi za hranu. 
Oterani su iz društva, ljudi na njih viču kao na lopova. 
Eno ih u jarugama potoka, konače po jamama u zemlji i po kamenjarima. 
Zapomažu među grmljem, skupljaju se u koprivama. 
Sinovi su bezumnika, soj bezimenih iz zemlje proteranih. 
A sad sam im pesma rugalica, postao sam priča za njih! 
Gade me se, stoje izdaleka, ne libe se da me u lice pljunu. 
Jer Bog je razvezao mog šatora uže, udario me je, a ljudi se na mene razulariše. 
Meni s desna diže se mladalačka rulja, teraju me da bežim, protiv mene nasipaju bedeme propasti. 
Ruše mi puteve, uspešno me razaraju i za to im pomoć nije potrebna. 
Naviru ko kroz širok procep, navaljuju preko razvalina. 
Nenadane strahote pale su na mene, poput vetra razgone mi dostojanstvo, a moje spasenje nestade ko oblak. 
Sad se duša moja razlila u meni, jer su me sustigli dani jada. 
Kosti moje noć probada u meni, bolovi me glođu bez prestanka. 
Odora se moja izobličila od sile velike, sapela me kao kragna od tunike moje. 
On me je u blato bacio, sad sam nalik prahu i pepelu. 
Za pomoć ja tebi vapim, alʼ se ne odazivaš; a kada sam stao, na mene si pažnju obratio. 
U krvnika moga si se pretvorio, silom ruke svoje si me spopao. 
Vinuo si me da vetar zajašem, rastapaš me u oluji. 
Jer ja znam da me u smrt odvodiš, u kuću sastanka svih koji su živi. 
Ali niko ne pruža ruku svoju ruini, makar da za pomoć vapi u propasti svojoj. 
Zar ja nisam zaplakao radi nevoljnika? Zar mi duša zajecala nije radi ubogoga? 
Ali kad sam čekao na dobro, zlo je došlo; kada sam se ponadao svetlu, pristigla je tama. 
Utroba je moja ustreptala i nije se primirila, dani patnje su me zadesili. 
Pocrneo hodam, ali ne od sunca; ustajem u zboru i vičem za pomoć. 
Zbratimljen sam sa šakalima, prijatelj sam nojevima. 
Pocrnela koža je na meni, od groznice cvokoću mi kosti. 
Moja lira sad je za kuknjavu, a svirala moja za plač narikača. 
