Knjiga o Jovu.
31.
Sa očima svojim savez sam sklopio, pa kako bih onda zagledao devojku? 
Pa šta to onda Bog odozgo deli? Kakvo je sa visina nasledstvo Svemoćnog? 
Nije li to propast za zlotvora i nesreća za pokvarenjaka? 
Ne vidi li on puteve moje, zar ne broji sve moje korake? 
Ako sam se družio s lažovima, ako mi je noga žurila ka obmani; 
neka me izmeri na tasovima tačnim, nek čestitost moju Bog otkrije. 
Ako je moj korak zašao sa puta, srce moje povelo se za mojim očima, za ruke mi prionula ljaga; 
tad nek žanjem, a drugi nek jede, nek se moja letina počupa. 
Ako li je žena srce mi zavela, ako sam bližnjeg svoga na ulazu vrebao; 
nek tad drugom moja žena melje, u postelji drugih neka bude. 
Ali to bi bila gadost, baš krivica za osudu! 
Da, bila bi to vatra koja guta sve do truleži mrtvih i spaljuje svu letinu moju. 
Elem, ako sam se oglušio na tužbu sluškinje svoje ili sluge svoga, kada su se parničili sa mnom; 
šta bih uradio kada bi Bog ustao, kad bi mi račun zatražio? Šta li bih mu tada uzvratio? 
Nije li onaj što me sazdao u utrobi i njih sazdao? Zar nas nije jedan isti načinio u stomaku? 
Ako sam se oglušio na želju siromaha i rasplakao oči udovici; 
ako sam svoj zalogaj hleba jeo u samoći, a siroče nije uzelo od njega – 
jer je uz mene raslo kao uz oca još od mladosti moje, a udovici sam pomagao još od kako me majka rodila – 
ako sam video stradalnika neodevenog, ako nisam zaodenuo ubogog; 
ako me bedra njegova blagosiljala nisu, ako se runom ovaca mojih utoplio nije; 
ako sam odmahnuo rukom protiv siročeta, a znao sam da na sudu mogu da pomognem; 
neka mi ruka iz ramena otpadne i nek mi se šaka prelomi u zglobu! 
Jer, drhtao sam od Božije strahote, pred njegovim veličanstvom ne bih to činio. 
Ako sam se u zlato uzdao, suvom zlatu govorio: ’Pouzdanje moje!’; 
ako sam se radovao svom velikom blagu, što mi je ruka toliko zgrnula; 
ako sam u sunce gledao dok sija i u mesec sjajni dok putuje; 
ako mi se srce potajno zanosilo, pa sam im rukom slao poljupce sa svojih usta; 
i to bi bila krivica što vapi za sudom, jer bih tako porekao Boga sa visine! 
Elem, ako sam se radovao nad nesrećom dušmanina moga, likovao kad ga propast snađe; 
nisam dao ustima da zgreše, da mu kletvu prizivam na dušu. 
Nisu li ljudi iz šatora rekli: ’Ko se još mesa njegovoga najeo nije?’ 
Pridošlica na ulici noć proveo nije, putniku sam otvarao vrata. 
Da li sam grehe svoje prikrivao kao Adam, i krivicu krio u grudima svojim; 
jer sam se prepao velikog mnoštva, strahovao od prezira u rodu, pa se ućutao i kroz vrata ne bih izlazio? 
O, kad bi me neko čuo! Evo, ovo potpisujem, pa neka me usliši Svemoćni, a evo i optužnice što je tužilac protiv mene podigao! 
Zar je ne bih ja poneo na ramenu svome, na sebe je kao krunu pričvrstio? 
Račun bih mu položio za korake svoje, kao vladar bih mu pristupio. 
Ako je zbog mene vapila zemlja moja i u glas plakale brazde njene; 
ako sam zabadava jeo plodove njene i duši njihovih vlasnika zadao jade; 
umesto pšenicom nek urodi trnjem i korovom umesto ječma!“ Jov je završio svoja kazivanja. 
