Knjiga proroka Isaije.
17.
Proroštvo protiv Damaska: „Gle, Damask će prestati da bude grad, i postaće gomila krhotina. 
Njegovi gradovi oko Aroira biće za stada i ležaće, i neće biti zastrašitelja. 
Jefremovo pleme izgubiće utvrđenje, i Damask carstvo; a ostatku Arama će se dogoditi što i slavi potomaka Izrailjevih – govori Gospod nad vojskama. 
I biće u dan onaj: smanjiće se slava Jakovljeva i splasnuće im salo na telu. 
I biće kao kad žetelac žanje žito, i ruka mu klasje hvata; kao kad se skuplja klasje u refaimskoj dolini – 
samo će pabirci ostati; ili kao kad se maslina otrese: dve-tri zrele na vrhu gornje grane, četiri-pet na granama drveta – govori Gospod, Bog Izrailjev.“ 
U dan onaj čovek će pogledati svoga Sazdatelja, i upraviće oči svoje prema Svetitelju Izrailjevu. 
Neće više poglédati na žrtvenike, na delo svojih ruku; neće više gledati šta njegovi prsti načiniše: Aštartine stupove i stubove u čast Sunca. 
U dan onaj utvrđeni gradovi njegovi će biti kao ostavljeni u šumi, kao gornja grana što je ostaviše pred potomcima Izrailjevim; i biće pustošenje. 
Zato što si zaboravio Boga koji te spasava, i nisi se setio Stene koja ti daje snagu; zato sadiš ljupke sadove, i kalemiš tuđinske mladice; 
u dan kad ih posadiš, one izrastu, a ujutru tvoje sadnice su bokor; ali žetva odlete u dan nevolje, u dan bola kome leka nema. 
Jao, buka mnogih naroda, buče kao što buči more; šum svetine koja šumi kao silne vode što šumore. 
Narodi šumore kao silne vode što šumore, ali kad im on zapreti, oni beže daleko, i razvejani kao pleva po gorama na vetru, kao vrtložići pred vihorom. 
Dođe veče, eto straha; pre svanuća njega više nema. Tako prolaze oni koji nas plene, i kob je onih koji nas pljačkaju. 
