\NormalFont\ShortTitle{КНИГА ПЛАЧ ЕРЕМІЇ}

{\MT КНИГА ПЛАЧ ЕРЕМІЇ.



\par }\ChapOne{1}{\PP \VerseOne{1}Як ся столиця седить одинока\FTNT{*}{{\FR 1:1 }{\FT{В сїй книзї оплакане спустошеннє Ерусалиму Навуходонозором р. 588 перед Хр.}}}, — та, що була колись така многолюдна, стала, мов би вдовою; город, великий між народами, князь над краями, — платить нинї дань!

\VS{2}Плаче гірко по ночах, сльози ллються по щоках; з усїх, що його любили, нема нїкого, хто б розважив; усї приятелї його зрадили його, стали ворогами.

\VS{3}Юда, втїкаючи від злиднїв та неволї тяжкої, поселився серед поган, та не знайшов впокою; всї, що його з давна гонили, спіймали його, наче б у тїсному заулку.

\VS{4}Посуміли дороги на Сион, бо перестали прочане ходити; всї брами його опустїли; сьвященники взітхають, дївчата горюють, — гірко й йому самому.

\VS{5}Вороги його взяли гору над ним; противники роскошують, бо Господь послав на його злиднї за премногі його провини; дїти його пійшли в неволю поперед ворога чамбулом.

\VS{6}Минулась у Сиону вся його величність; знатні в його — наче ті оленї, що не знаходять собі нїде паші; безсильні, пійшли навперід погоничів своїх.

\VS{7}В злиднях своїх та в тїснотї своїй спогадав Ерусалим про всї дорогі добра свої, що їх мав тодї, як нарід його попав в руки ворожі, й нї в кого не знайшов підмоги; а вороги позирають на його та висьмівають і його суботи.

\VS{8}Тяжко провинив Ерусалим, тим і зробився огидою людям; всї, що його славили, споглядають на його з погордою, бо побачили наготу його, а й сам він взітхає, та й одвертає, застидавшись, обличчє.

\VS{9}Гріх його, мов нечистота на платтї, явний, та він не подумав, що з того буде; тим то й упав він так низько, та й не має потїшителя. Зглянься ж ти, Боже, на мене у злиднях, бо ворог аж надто піднявся вгору!

\VS{10}Ворог простяг руку свою на все, що йому дороге було; він бачить, як погане втискаються в пресьвяте місце його; а ти ж (Господи,) заповідав, щоб вони не вступали в громаду твою\FTNT{†}{{\FR 1:10 }{\FT{V. кн. Мойс. 23, 3.}}}.

\VS{11}Ввесь нарід взітхає за насущним хлїбом, віддає все дороге, щоб було чим посилити душу. О, зглянься, Господи, подивись, як я принижений.

\VS{12}О, нехай вас нїколи таке не спіткає, всї ви, що дорогою проходите мимо! Гляньте, придивіться, чи є біль такий, як мій біль, що на мене впав, що послав на мене Господь в день палаючого гнїву свого?

\VS{13}Звисока послав він огонь у костї мої і той обгорнув їх; він розстелив сїтї під ноги менї й повалив мене; учинив мене бідним, та мучить мене день поза день.

\VS{14}Ярмо, зроблене з проступків моїх, в руцї в него; вони, неначе в шнур поскручувані, і заложені менї на шию; Господь обезсилив мене; віддав мене в руки, що з них годї менї добутись.

\VS{15}Всїх хоробрих моїх повалив Господь посеред мене; скликав проти мене цїлу товпу, щоб вигубити молодиків моїх; неначе (грони) в тискарнї, зтоптав Господь дївицю-дочку Юдину.

\VS{16}От чого я плачу; око моє, — от чого око моє проливає води; далеко від мене втїшитель, що живив би духа в менї; дїти мої витрачені, бо ворог взяв гору.

\VS{17}Сион простягає руки свої та нема, хто б його розважив. Господь дав приказ проти Якова ворогам його, щоб його кругом обступили; Ерусалим стався гидотою посеред них.

\VS{18}Справедливий Господь, бо я не корився його слову. О, слухайте, всї народи, погляньте на муку мою; дїви мої й молодики мої — всї вони пійшли в неволю!

\VS{19}Кличу другів моїх, та вони завели мене; сьвященники мої й старшина моя гинуть у містї, шукаючи харчі собі, щоб підкріпитись, свою душу (задержати в тїлї).

\VS{20}Зглянься, Господи, бо я в тїснечі; внутро моє неспокійне, серце, неначе перевернулось у менї; я бо упрямо противився тобі; в полі забрав меч дїти мої, а дома — (голодова) смерть.

\VS{21}Почули, що я стогну, а нема, хто б мене розважив; почули всї вороги мої про мою недолю, та й утїшились, що ти се вчинив менї. О, коли б ти послав уже той день, що його заповів, і вони стали такими ж, як я!

\VS{22}О, постав перед лице своє усе зло їх; обійдись із ними оттак, як обійшовся зо мною за всї гріхи мої, я бо стогну безнастанно, й серце в менї завмірає!




\par }\Chap{2}{\PP \VerseOne{1}О, як же Господь у гнїву свойму окрив мороком дочку Сионову! наче з неба на землю кинув він велич Ізрайлеву; в день свого гнїву не спогадав навіть про підніжок ніг своїх.

\VS{2}Повалив Господь всї оселї Яковові; не пощадив, позбурював в досадї своїй утверджені замки дочки Юдиної, позвалював їх на землю, царство й князїв одкинув, як опоганених.

\VS{3}В гнїві палкому посчибав всї роги в Ізраїлї, відвів перед ворогом правицю свою на бік, і запалив у Якові, наче горючий огонь, що все кругом пожерав.

\VS{4}Напяв лука свого, наче неприятель, випрямив правицю свою, як ворог, і повбивав усе, що очам принадне, ба й на сьвятиню дочки Сионової пролив огнем досаду свою.

\VS{5}Наче ворогом нашим Господь зробився; вигубив Ізраїля; порозвалював усї палати його; позбурював утверджені замки його, і розстелив над дочкою Юдиною смуток і плач.

\VS{6}Розібрав огорожу свою, як би огорожу саду; збурив місце зборів (сьвяточних); довів до того Господь, що забуто на Сионї про сьвята й суботи, і відкинув в палкому гнїві свойму царя й сьвященника.

\VS{7}Господь відкинув жертовник свій, одвернув своє серце від сьвятинї своєї, подав у руки ворожі мури палат її; вони в Господньому домі кричали, наче в яке сьвято.

\VS{8}Господь постановив розвалити мур дочки Сионової, простягнув шнура й не вдержав руку свою від розбурювання, позносив вали знадвірні, та й мури лежать повалені.

\VS{9}Ворота міські, наче б у землю запались; засови їх поторощені на куски; царь із князями опинились між невірними; перестав увесь лад законний, ба й пророки не одбирають уже од Господа обявлень його.

\VS{10}Старшини дочки Сионової седять мовчки на землї, посипали собі попелом голови, поприперізувались вереттєм; похилили ʼд землї голови дївчата Ерусалимські.

\VS{11}Очі в мене від слїз потемнїли, внутро моє буриться в менї, жовч із печінок лиється на землю задля погибелї дочки народу мого; бо й дїти й немовлята при грудях мруть із голоду по улицях міста.

\VS{12}Допрошуються в матерей своїх: хлїба, вина! та й умірають, мов ті поранені, по улицях міських, виливають душі свої у матерні лона.

\VS{13}Як менї озватись до тебе, з чим твоє, дочко Ерусалимська, зрівняти горе? до кого приложити менї тебе, щоб тебе розважити, дївице-дочко Сионова? рана бо твоя, мов те море, широка; хто здолїє загоіти її?

\VS{14}Пророки твої віщували тобі пусту неправду, не розкривали твого беззаконства, щоб запобігти твойму лихолїттю; вони оповіщали тобі видива ложні, що довели тебе до вигону (з краю).

\VS{15}Плещуть руками над тобою всї мимойдучі; з посвистом кивають головами над дочкою Ерусалимською, приговорюючи: Се ж то той город, що його величали найбільшою красою, радостю всієї землї?

\VS{16}А вороги твої пороззівляли пащі свої, свищуть та скрегочуть зубами, договорюючи: От ми таки проглинули його; сього ж дня ми й ждали, та таки дождали-узріли!

\VS{17}Що був призначив, те й довершив Господь; спевнив своє слово, що давно вирік; спустошив без пощади, звеселив ворога над тобою, піднїс високо вгору рога противників твоїх.

\VS{18}З серця покликають вони до Господа: Ти муре дочки Сионської! проливай потоком сльози днями й ночами, не давай собі впину, не затулюй війок твоїх!

\VS{19}Вставай, голоси всю ніч, з початком кожної стражі нічної; виливай водою серце твоє перед лицем Господа; здіймай до його руки твої про життє дїток твоїх, що помирають голодною смертю по углах усїх улиць твоїх.

\VS{20}О, зглянься, Господи! кому ти вчинив таке, щоб матери зʼїдали плод свій, немовлят, ними виплеканих? щоб убивано в сьвятинї Господнїй сьвященника й пророка?

\VS{21}Дїти й сивоволосї лежать на землї по улицях; дїви мої й молодцї мої від меча полягли; ти вбивав їх у день гнїву твого, мордував без милосердя.

\VS{22}Ти поскликав, наче на празник, всї страшила на мене; в день гнїву твого, Господи, нїхто не врятувався, нїхто не вцїлїв; тих, що я згодувала, виховала, ворог мій вигубив.




\par }\Chap{3}{\PP \VerseOne{1}Я чоловік, що зазнав горя від палицї гнїву його;

\VS{2}Він повів мене й увів у пітьму, а не в сьвітло.

\VS{3}Так, він обернувся проти мене, і день у день простягає на мене руку свою;

\VS{4}Поморщив тїло моє й кожу мою, та потер костї мої;

\VS{5}Обгородив мене (нещастєм), обложив горем і нуждою;

\VS{6}Він посадив мене в темне місце, як тих, що давно померли;

\VS{7}Наче муром, обвів мене, щоб я не вийшов, закував у тяжкі кайдани;

\VS{8}Як я прошу, як благаю, він одпихає молитву твою;

\VS{9}Дороги мої він каміннєм закидав, попсував стежки мої.

\VS{10}Став проти мене, наче ведмедем у засїдцї, — левом у сховищу;

\VS{11}Поперевертав дороги мої, розірвав мене, й у нїщо обернув;

\VS{12}Напяв лука свого й поставив мене за мету стрілам своїм;

\VS{13}Послав у нирки мої стріли з сагайдака свого.

\VS{14}Я стався сьміховищем усьому народові мому, повсякдневною присьпівкою їх.

\VS{15}До переситу нагодовав мене гіркотою, напоїв полином;

\VS{16}Покрушив каміннєм зуби мої, покрив мене попелом.

\VS{17}Покинув супокій душу мою; я вже й забув про днї добрі,

\VS{18}І сказав я собі: погасла сила моя й надїя моя на Господа.

\VS{19}О, спогадай про мою муку й нужду, про полин і жовч!

\VS{20}Глибоко вбилось усе те в память мою й душа моя в менї заниває.

\VS{21}Та я так відповідаю серцю мойму, та й тому вповаю:

\VS{22}Ізза милосердя Господнього ми не вигинули, бо милосердє його не вичерпується.

\VS{23}Що ранок воно одновляється, велика бо вірність твоя!

\VS{24}Господь пай мій, говорить собі душа моя, то ж і буду я вповати на него.

\VS{25}Благий Господь до тих, хто надїється на його, — до душі, що його шукає.

\VS{26}Добре тому, хто без нарікання дожидає рятунку від Господа.

\VS{27}Благо людинї, що змалку несе ярмо (закону Господнього);

\VS{28}(що) Седить на самотї й мовчить, бо він (Бог) наложив се ярмо на його;

\VS{29}А він нахиляє уста свої в порох, та й думає: може бути, ще є надїя;

\VS{30}Хто надставляє бючому свою щоку й приймає, хоч би й до переситу зневагу;

\VS{31}Бо не на віки Господь покидає;

\VS{32}Та хоч і пішле злиднї, то й помилує по великій добротї своїй;

\VS{33}Не по свойму бо серцї карає він і посиляє смуток на дїтей людських,

\VS{34}А тодї, як вони під ноги беруть безсильних на землї,

\VS{35}Як несправедливо судять ближнього перед очима Всевишнього,

\VS{36}Як притискають другого в його дїлах; бо хиба ж Господь сього не бачить?

\VS{37}Хто ж бо сьміє сказати: І таке часом дїється, що Господь не повелїває!

\VS{38}Хиба ж не з уст (не з приказу) Всевишнього виходить нужда й щастє?

\VS{39}Чом же нарікає живуща людина? Нехай би нарікала на свої гріхи.

\VS{40}Розпитуймо й розвідуймо наші дороги та й обернїмось до Господа;

\VS{41}Здіймімо серце й руки наші до Бога на небі (й говорімо):

\VS{42}Ми одпали, ми непокірливі, тим то й не пощадив єси нас;

\VS{43}Ти оболїк себе гнївом і гнав та побивав нас без ощадку;

\VS{44}Ти закрив себе хмарою (гріхів наших), щоб не доходила до тебе молитва наша;

\VS{45}Соромом і гидотою зробив нас єси серед народів.

\VS{46}Отворили на нас роти свої всї вороги наші.

\VS{47}Страх і яма, опустошеннє й погибель — се наша доля.

\VS{48}Потоки вод проливає око моє над погибелю дочки народу мого.

\VS{49}Без упину виливає сльози око моє, та нема пільги,

\VS{50}Покіль із неба Господь не спогляне та не побачить.

\VS{51}Око моє наповнює смутком душу мою, споглядаючи на всї дочки міста мого.

\VS{52}Всякими способами намагались зловити мене, мов ту пташину, вороги мої, без усякої причини;

\VS{53}Вкинули мене живцем у яму й прикидали каміннєм.

\VS{54}Води знялися аж до голови в мене, я сказав собі: Пропав я!

\VS{55}І призивав я імя твоє, Господи, з ями глубокої:

\VS{56}Почуй голос мій; не затулюй уха твого від мого зітхання, від благання мого!

\VS{57}Так, ти зближувався, як я молився до тебе, й казав менї: Не бійся!

\VS{58}Ти боронив, Господи, мою справу; вибавляв життє моє.

\VS{59}Ти, Господи, й тепер бачиш кривду мою; розсуди ж справу мою!

\VS{60}Ти бачиш ненависть і те, що вони проти мене замишляють.

\VS{61}Ти чуєш, Господи, їх наругу, — всї їх підходи під мене,

\VS{62}(чуєш) Бесїди противників моїх і безнастанні хитрощі їх проти мене.

\VS{63}Глянь, чи вони седять, чи встають, — про мене в них все — глумлива пісня.

\VS{64}О, ти певно відплатиш їм, Господи, по учинкам рук їх;

\VS{65}Заслїпиш їх серця і проклін твій упаде на них;

\VS{66}Гонити меш їх, Господи, гнївом, і викорениш їх ізпід неба!




\par }\Chap{4}{\PP \VerseOne{1}Як потемнїло те золото, змінилось золото найлїпше! каміннє з сьвятинї роскидане по всїх роздорожжях.

\VS{2}Поважні синове Сионові, дорогі, як найчистїйше золото, — вони стали, як той посуд глиняний, як виріб рук ганчарських!

\VS{3}І потвори подають соски, та кормлять щенят своїх, а дочки народу мого стали жорстокі, мов ті струсицї в пустинї;

\VS{4}У немовлятка язик од згаги до піднебіння прилипає; їсти просять дїти, та нїхто їм не дає.

\VS{5}Хто їдав страви солодкі, умлїває з голоду по улицях, хто кохався на пурпурнім ложі, тулиться до гною.

\VS{6}Кара за безбожність дочки народу мого більша над покараннє Содоми: її бо стручено в хвилинї й руки людські не дотикали її.

\VS{7}Сієї ж князї були над снїг чисті, над молоко білі; тїло в них було румяне, немов ті коралї, й над сапфир сияло;

\VS{8}А нинї лице їх чорнїйше над усе чорне, не познають їх на улицї; кожа в них до костї прилипла, зосхла, мов та деревина.

\VS{9}Щасливійші ті, що від меча гинуть, нїж ті, що гинуть голодною смертю; сесї бо тануть поволи, побивані недостачею плодів земних.

\VS{10}Руки добросердних жінок варили дїток своїх, щоб мати з них їжу під час погибелї дочки народу мого.

\VS{11}Ізогнав Господь гнїв свій, вилив досаду гнїву свого, й запалив огонь на Сионї, що пожер його до підвалин.

\VS{12}Не вірили царі землї й усї осадники земель, що ворог завзятий ввійшов у ворота Ерусалимські.

\VS{13}А все се за гріхи ложних пророків його, за беззаконства сьвященників його, що за їх приводом проливано кров праведників.

\VS{14}Тепер вони, мов слїпі, улицями блукали, осквернювались кровю, так що не можна було приторкнутись до їх одежі.

\VS{15}Уступайтесь! Нечистий! у слїд їм кричали; уступайтесь, уступайтесь, не приторкайтесь! і вони, зворушені, ховались; а між людом говорили: Вже їх не буде!

\VS{16}(загнїване) Лице Господнє порозсїває їх; уже він не зглянеться на них, за те, що вони не вважали на сьвященників, над старими не милосердувались.

\VS{17}Наші ж очі аж умучились, визираючи надармо підмоги; з башти нашої визирали сторожі того народу, що не міг нас урятувати.

\VS{18}А вони, знай, підглядали ступні наші, так що ми не могли безпечно й по улицях ходити. О, близько конець наш, днї наші скінчились; так, се прийшов конець наш.

\VS{19}Ті, що нас гнали, летїли хутше орлів під небом; гнались за нами по горах, ставляли засади в пустинї.

\VS{20}Дух наш живущий, помазанник Господень, попав у їх яму\FTNT{*}{{\FR 4:20 }{\FT{Царь Седекія. IV. Цар. 25, 5.}}}, — той, що про його мовляли ми: Під його тїню жити мем тихо посеред народів.

\VS{21}Радуйся, дочко Едомова, веселися, ти, що живеш там у землї Уз! прийде й до тебе чарка, і ти впєшся, й ти будеш обнажена.

\VS{22}Дочко Сионова! кара за беззаконства твої скінчилась; більш у полонь ти зайнята не будеш; твої ж провини, дочко Едомова, Господь навідає й виявить гріхи твої.




\par }\Chap{5}{\PP \VerseOne{1}Спогадай же, Господи, що з нами сталось; зглянься, подивися на пониженнє наше!

\VS{2}Наше наслїддє досталось невірам, доми наші — чужим чуженицям;

\VS{3}Ми сироти — безбатьченки; матері наші — вдовицї.

\VS{4}Власну воду ми пємо за гроші, дрова наші здобуваєм за плату.

\VS{5}Нас поганяють, бючи в потилицю, а в роботї нема нам відпочинку.

\VS{6}І до Египту ми й до Ассура руку по хлїба шматок простягаєм.

\VS{7}Наші батьки провинили, та їх нема вже, ми ж двигаємо кару за їх беззаконства.

\VS{8}Раби вередують над нами, та й нїкому вирвати з рук їх.

\VS{9}В небезпецї перед мечем ми хлїб наш по степу здобуваєм.

\VS{10}Скіра на нас, наче в печі, счорнїла від пекучої голоднечі.

\VS{11}Наших жінок безчестять у Сионї, дївчат — в городах Юдейських.

\VS{12}Князї повішані їх руками, лиця старшин у зневазї.

\VS{13}Молодики наші жорнами мелють, недолїтки падуть під ношами дров.

\VS{14}Старцї вже в воротях не засїдають, паробки не сьпівають.

\VS{15}Радощів серце вже наше не знає, наші танцї в жалощі змінились.

\VS{16}Із голови в нас вінки поспадали, горе нам, що ми провинили!

\VS{17}От чому серце в нас ниє, от чого в нас ув очах потемнїло!

\VS{18}Ой попустїли вершини Сионські, хиба шакалі ходять по них.

\VS{19}Господи! ти пробуваєш во віки; твій престол стоїть з роду до роду.

\VS{20}Чом же ти позабув нас, чом покинув нас на так довгий час?

\VS{21}О, приверни нас до себе, Господи, а ми привернемось; понови днї наші, як се зпершу було!

\VS{22}Чи то ж се зовсїм ти нас відцурався, прогнївився на нас без міри?

\par }