\NormalFont\ShortTitle{Жидів}

{\MT ПОСЛАННЄ СЬВ. АПОСТОЛА ПАВЛА ДО ЖИДІВ.



\par }\ChapOne{1}{\PP \VerseOne{1}Почасту і всяково промовляючи здавна Бог до батьків через пророків,

\VS{2}в останнї сї днї глаголав до нас через Сина, котрого настановив наслїдником усього, котрим і віки створив.

\VS{3}Сей, будучи сяєвом слави і образом особи Його, і двигаючи все словом сили своєї, зробивши собою очищеннє гріхів наших, осївсь по правицї величчя на вишинах,

\VS{4}Стільки луччий будучи від ангелів, скільки славнїще над їх наслїдував імя.

\VS{5}Кому бо рече коли з ангелів: Син мій єси Ти, я сьогоднї родив Тебе? і знов: Я буду Йому Отцем, а Він буде менї Сином?

\VS{6}Коли ж знов уводить Перворідня у вселенну, глаголе: І нехай поклонять ся Йому всї ангели Божі.

\VS{7}І до ангелів же глаголе: Що творить духи ангелами своїми, а поломє огня слугами своїми.

\VS{8}Про Сина ж: Престол Твій, Боже, по вік вічний, палиця правоти — палиця царювання Твого.

\VS{9}Полюбив єси правду, і зненавидїв беззаконнє; за се помазав тебе, Боже, Бог твій єлеєм радости більш спільників Твоїх.

\VS{10}І (знов): У починї Ти, Господи, землю оснував єси, і небеса — дїло рук Твоїх.

\VS{11}Вони зникнуть, Ти ж пробуваєш, і всї, як шати зветшають,

\VS{12}і як одежину згорнеш їх, і перемінять ся; Ти ж той же самий єси, і лїта Твої не скінчать ся.

\VS{13}Кому ж із ангелів сказав коли: Сиди по правицї в мене, доки положу ворогів Твоїх підніжком ніг Твоїх?

\VS{14}Чи не всї ж вони служебні духи, посилаємі на служеннє про тих, що хочуть наслїдувати спасеннє?




\par }\Chap{2}{\PP \VerseOne{1}Тим подобає нам більше вважати на те, що чували, щоб инодї не відпасти.

\VS{2}Бо коли промовлене ангелам слово було певне, і всякий переступ і непослух прийняв праведну відплату,

\VS{3}то як нам утекти, що недбали про таке велике спасеннє? котре, почавши проповідувати ся через Господа, від тих що чули, нам стверджене,

\VS{4}як сьвідкував Бог ознаками і чудесами, і всякими силами, і роздаваннєм Духа сьвятого, по своїй волї.

\VS{5}Не ангелам бо покорив вселенну грядущу, про котру глаголемо;

\VS{6}засьвідкував же хтось десь, глаголючи: Що таке чоловік, що памятаєш його, або син чоловічий, що одвідуєш його?

\VS{7}Умалив єси його малим чим од ангелів; славою і честю вінчав єси його, і поставив єси його над дїлами рук Твоїх;

\VS{8}все покорив єси під ноги його. А впокоривши йому все, нїчого не зоставив невпокореним йому. Тепер же ще не бачимо, щоб усе було йому впокорене,

\VS{9}а бачимо Ісуса, малим чим умаленого від ангелів, за муку смерти увінчаного славою й честю, щоб благодаттю Божою за всїх пожив смерти.

\VS{10}Подобало бо Тому, про кого все і ким усе, що привів многих синів у славу, починателя спасення їх страданнями звершити.

\VS{11}Бо й хто осьвячує і хто осьвячуєть ся, від Одного всї; з сієї то причини не соромить ся братами звати їх,

\VS{12}глаголючи: Звїщу імя Твоє браттю моєму, посеред церкви сьпівати му хвалу Тобі.

\VS{13}І знов: Надїяти мусь на Него. І знов: Ось я і дїти, що дав менї Бог.

\VS{14}Коли ж дїти стали ся спільниками тїла і крови, і Він так само спільником їх, щоб смертю знищити того, що має державу смерти, се єсть диявола,

\VS{15}і визволити тих, що з страху смерти через усе життє підневолені були рабству.

\VS{16}Справдї бо не ангелів приймає, а насїннє Авраамове приймає.

\VS{17}Звідсїля мусїв у всьому подобитись братам, щоб бути милосердним і вірним архиєреєм у Божому, щоб очистити гріхи людські.

\VS{18}У чому бо сам пострадав, спокушуваний бувши, може і тим, що спокушують ся, помогти.




\par }\Chap{3}{\PP \VerseOne{1}Тим же, браттє сьвяте, поклику небесного спільники, вважайте на Посланика і Сьвятителя визнання нашого, на Христа Ісуса.

\VS{2}Вірен Він Тому, хто настановив Його, як і Мойсей у всьому домі Його:

\VS{3}більшої бо слави Сей над Мойсея сподобив ся, скільки більшу честь має, нїж будинок, той, хто збудував його.

\VS{4}Всякий бо будинок будує хтось, а хто все збудував, се Бог.

\VS{5}І Мойсей же вірен у всьому домі Його, яко слуга, на сьвідченнє тому, що мало глаголатись;

\VS{6}Христос же, яко Син, в домі Його, котрого дім ми, коли свободу і похвалу надїї аж до кінця твердо держати мем.

\VS{7}Тим же (яко ж глаголе Дух сьвятий): Сьогоднї, як голос мій почуєте,

\VS{8}не закаменяйте сердець ваших, як в прогнїванню, в день спокуси в пустинї,

\VS{9}де спокушували мене батьки ваші, досьвідчались про мене, й видїли дїла мої сорок років.

\VS{10}За се прогнївивсь я на рід той і сказав: Завсїди заблуджують серцем, і не пізнали вони доріг моїх;

\VS{11}так що поклявсь я в гнїві моїм: Чи (коли) ввійдуть вони в відпочинок мій.

\VS{12}Остерегайтесь, браттє, щоб не було в кого з вас серце лукаве і невірне, та не відступило від Бога живого.

\VS{13}А вговорюйте один одного щодня, доки сьогоднї зоветь ся, щоб не став которий з вас запеклим через підступ гріха.

\VS{14}Бо ми стали ся спільниками Христовими, коли тільки початок істнування до кінця твердо додержимо.

\VS{15}Коли (нам) глаголеть ся: „Сьогоднї, коли почуєте голос Його, не закаменяйте сердець ваших, як у прогнїванню.‟

\VS{16}Деякі бо, чувши, прогнївали (Бога), тільки ж не всї, що вийшли з Єгипту з Мойсейом.

\VS{17}На кого ж Він гнївив ся сорок років? Чи не на тих, що грішили, котрих костї полягли в пустинї?

\VS{18}Кому ж Він кляв ся, що не ввійдуть у впокій Його, коли не неслухняним?

\VS{19}І бачимо, що не змогли ввійти за невірство.




\par }\Chap{4}{\PP \VerseOne{1}Біймо ся ж оце, щоб, коли зостаєть ся обітниця ввійти в покій Його, не явив ся хто з вас опізнившись.

\VS{2}Бо й нам благовіствовано, як і тим, тільки не було користне їм слово проповідї, не зєднавшись з вірою тих, що слухали Його.

\VS{3}Входимо бо в відпочинок ми, що увірували, яко ж рече: „Так що покляв ся я в гнїві моїм, що не ввійдуть в відпочинок мій,‟ хоч дїла від настання сьвіту скінчені.

\VS{4}Рече бо десь про семий день так: „І відпочив Бог дня семого від усїх дїл своїх.‟

\VS{5}І в сьому (місцї) знов: „Чи коли ввійдуть у відпочинок мій.‟

\VS{6}Коли ж оставляєть ся, щоб деякі ввійшли в него, а котрим перше благовіствовано, не ввійшли за непослух;

\VS{7}то знов означає якийсь день, „сьогоднї‟ глаголючи в Давидї, по стільких лїтах, яко ж було сказано: „Сьогоднї, як почуєте голос Його, не закаменяйте сердець ваших.‟

\VS{8}Бо коли б Ісус тих упокоїв, не говорив би про инший день після того.

\VS{9}Оце ж оставлено ще суботованнє людям божим.

\VS{10}Хто бо ввійшов у відпочинок Його, той відпочив от дїл своїх, яко ж од своїх Бог.

\VS{11}Стараймо ся ж увійти в той відпочинок, щоб хто не впав тим же робом у недовірство.

\VS{12}Живе бо слово Боже і дїйственне, і гостріще всякого обоюдного меча, і проходить аж до роздїлення душі і духа, членів і мозків, і розсуджує помишлення і думки серця.

\VS{13}І нема творива невідомого перед Ним; усе ж наге і явне перед очима Його, про кого наше слово.

\VS{14}Маючи ж Архиєрея великого, що пройшов небеса, Ісуса Сина Божого, держімось визнання.

\VS{15}Не маємо бо архиєрея, що не міг би болїти серцем у немощах наших, а такого, що дізнав усякої спокуси по подобию, окрім гріха.

\VS{16}Приступаймо ж з одвагою до престола благодати, щоб прийняти милость і знайти благодать на поміч зачасу.




\par }\Chap{5}{\PP \VerseOne{1}Всякий бо архиєрей, із людей узятий, для людей поставляєть ся на служеннє у тому, що Боже, щоб приносив дари і жертви за гріхи,

\VS{2}котрий би міг болїти серцем за нетямущих і заблуджених, бо й сам обложений немощею;

\VS{3}і ради того мусить, як за людей, так за себе приносити за гріхи.

\VS{4}І нїхто сам по собі не приймає чести, а хто покликаний од Бога, яко ж і Аарон.

\VS{5}Так і Христос не сам себе прославив бути архиєреєм, а Той, хто глаголав до Нього: „Син мій єси Ти, я сьогоднї породив Тебе.‟

\VS{6}Яко ж і инде глаголе: „Ти єси священик по вік по чину Мелхиседековому.‟

\VS{7}Котрий за днїв тїла свого приносив молитви і благання до Того, хто міг спасти Його від смерти, з великим голосїннєм і слїзми, і почуто Його за страх (Його перед Богом).

\VS{8}Хоч і Син Він був, тільки ж навчивсь послуху через те, що терпів,

\VS{9}і, звершившись, ставсь усїм, що слухають Його, причиною спасення вічнього,

\VS{10}і названий від Бога архиєреєм по чину Мелхиседековому.

\VS{11}Про котрого маємо велике слово, та важко його висловити; тому що ви немочні стали слухом:

\VS{12}Бо коли вам годилось би бути учителями задля (часу), знов треба, щоб вас учено первих початків словес Божих, і стались такими, котрим треба молока, а не кріпкої пищі.

\VS{13}Усякий бо, що вживає (саме) молоко, (ще) несьвідомий у слові правди, бо він малолїток.

\VS{14}Звершеним же тверда пища, маючим чувства вправлені довгою наукою до розсуджування добра і зла.




\par }\Chap{6}{\PP \VerseOne{1}Тим же, зоставивши початки Христового слова, ідїмо до звершення, не кладучи знов основин покаяння од мертвих дїл і віри в Бога,

\VS{2}науки хрещення, і положення рук, і воскресення мертвих, і суду вічнього.

\VS{3}І се зробимо, коли Бог дозволить.

\VS{4}Неможливе бо тих, що раз уже просьвітились, і вкусили дара небесного, і стали причастниками Духа сьвятого,

\VS{5}і вкусили доброго слова Божого і сили грядущого віка,

\VS{6}та й відпали, знов обновляти покаяннєм, удруге розпинаючих у собі Сина Божого та зневажаючих Його.

\VS{7}Земля бо, що пє падаючий часто на неї дощ, і родить билину, потрібну тим, хто її садить, приймає благословеннє від Бога;

\VS{8}а котра приносить терни та бодяки, непотрібна і близька прокляття, котрої кінець на спаленнє.

\VS{9}Ми ж надїємось по вас, любі, луччого і ближчого до спасення, хоч і говоримо так.

\VS{10}Не єсть бо Бог неправеден, щоб забути дїло ваше і труд любови, що показали ви в імя Його, послугувавши і послугуючи сьвятим.

\VS{11}Бажаємо ж, щоб кожен з вас являв таке саме стараннє про тверду надїю аж до кінця,

\VS{12}щоб не були ви лїниві, а послїдователї тих, що наслїдують обітницї вірою і довготерпіннєм.

\VS{13}Обітуючи бо Аврааму Бог, яко ж бо нїкого не мав більшого, щоб клястись, кляв ся собою,

\VS{14}глаголючи: „Істинно благословляючи благословлю тебе, і намножуючи намножу тебе.‟

\VS{15}І так, бувши довготерпилив, одержав обітницю.

\VS{16}Люде бо більшим кленуть ся, і всякої суперечки між ними конець на ствердженнє, — клятьба.

\VS{17}У тому ж, хотївши Бог більше показати наслїдникам обітницї незмінність ради своєї, посередникував клятьбою,

\VS{18}щоб двома речами незмінними (в котрих не можна обманити Богу) мали кріпке втїшеннє ми, що прибігаємо (до Нього) приняти надїю, що лежить перед нами,

\VS{19}котру маємо, яко якор душі, тверду і певну, і входить вона у саму середину за завісою,

\VS{20}куди предтеча про нас увійшов Ісус, по чину Мелхиседековому, ставшись Архиєреєм по вік.




\par }\Chap{7}{\PP \VerseOne{1}Сей бо Мелхиседек, цар Салимський, священик Бога вишнього, що зустрів Авраама, як вертавсь він з побоїща царів, і благословив його;

\VS{2}котрому й десятину з усього віддїлив Авраам (перше ж оце перекладом зветь ся цар правди, а потім і цар Салимський, чи то цар впокою),

\VS{3}без батька, без матери, без родоводу, нї почину днїв, нї конця життя не маючи, уподоблений же Сину Божому, пробуває священиком вічно.

\VS{4}Дивіте ся ж, який великий той, кому і десятину дав Авраам патриярх із вибраного.

\VS{5}Тай ті із синів Левіїних, що приймають сьвященство, мають заповідь брати десятину з народу по закону, се єсть із браття свого, хоч і з чересел Авраамових вийшло воно.

\VS{6}Той же, хто не виводить роду свого від них, узяв десятину з Авраама, і маючого обітницю благословив.

\VS{7}Без усякого ж перечення менше від більшого благословляєть ся.

\VS{8}І тут беруть десятини люде, що мруть, а там — той, про кого сьвідчить ся, що він живе.

\VS{9}І, щоб так сказати, через Авраама взята десятина і з Левія, що бере десятини.

\VS{10}Ще бо в череслах отецьких був, як зустрів його Мелхиседек.

\VS{11}Коли ж звершеннє було через Левійське сьвященство (бо під ним люде озаконені стались), то яка ж іще потреба иншому встати сьвященикові по чину Мелхиседековому, а не по чину Аароновому звати ся?

\VS{12}Коли бо переміняєть ся сьвященство, мусить конче і переміна закону бути.

\VS{13}Про Кого бо се говорить ся, з иншого колїна був, з котрого нїхто не приступав до жертівнї.

\VS{14}Явно бо, що з колїна Юдового вийшов Господь наш, а про се колїно Мойсей об сьвященстві нїчого не сказав.

\VS{15}І більше ще явно, що по подобию Мелхиседековому встає инший сьвященик,

\VS{16}котрий не по закону заповідї тїлесної постав, а по силї життя незотлїнного.

\VS{17}Сьвідкує бо: „Що Ти єси сьвященик по вік по чину Мелхиседековому.‟

\VS{18}Стало ся ж знищеннє попередньої заповідї за її неміць і невжиточність.

\VS{19}Нїчого бо не звершив закон, а приведене лучче впованнє, котрим наближуємось до Бога.

\VS{20}І на скілько воно не без клятьби,

\VS{21}(ті бо сьвященики без клятьби ставали, а Сей з клятьбою через Того, хто глаголав до Него: „Кляв ся Господь, і не розкаяв ся: Ти єси сьвященик по вік, по чину Мелхиседековому‟)

\VS{22}на стілько луччого завіту став ся порукою Ісус.

\VS{23}І більш їх було сьвящениками, бо смерть боронила їм пробувати;

\VS{24}сей же, через те, що пробуває по вік, непереходяче має сьвященство.

\VS{25}Тим же і спасти може до кінця приходящих через Нього до Бога, будучи вічно жив, щоб посередникувати за них.

\VS{26}Такого бо нам подобало (мати) Архиєрея, преподобного, безвинного, непорочного, відлученого від грішників і вищого небес,

\VS{27}котрий не має по всї днї нужди, як архиєреї, перше за свої гріхи жертви приносити, а потім за людські: се бо зробив заразом, себе принїсши.

\VS{28}Закон бо людей поставляє архиєреями, маючих немочі, слово ж клятьби, що послї закону, Сина на віки звершеного.




\par }\Chap{8}{\PP \VerseOne{1}Голова ж сказаного: Такого маємо Архиєрея, що сїв по правицї престола величчя на небесах,

\VS{2}служителя сьвятинї і скинї істинної, котру поставив Господь, а не чоловік.

\VS{3}Всякий бо архиєрей поставляєть ся, щоб приносити дари і жертви; тим треба й Сьому що мати, щоб принести.

\VS{4}Бо коли б Він був на землї, не був би священиком, (де) є священики, що приносять по закону дари,

\VS{5}котрі служать образу і тїнї небесного, яко ж глаголано Мойсейові, як хотїв зробити скиню. „Гледи бо‟, рече, „зроби все по взору, показаному тобі на горі.‟

\VS{6}Тепер же (Христос) лучче знарядив служеннє, на скілько Він посередник луччого завіту, котрий на луччих обітницях узаконив ся.

\VS{7}Бо коли б первий той був без пороку, не шукалось би місця другому.

\VS{8}Докоряючи бо їх глаголе: „Ось ідуть днї, глаголе Господь, і зроблю з домом Ізраїлевим і з домом Юдовим завіт новий,

\VS{9}не по завіту, що зробив я з отцями вашими, того дня, як узяв я їх за руку, щоб вивести їх із землї Єгипецької: бо вони не пробували в завітї моїм, і я занедбав їх, глаголе Господь.

\VS{10}Тим се завіт, котрий зроблю дому Ізраїлевому по тих днях, глаголе Господь: Давши закони мої в думку їх, і на серцях їх напишу їх, і буду їм Бог, а вони будуть менї народ.

\VS{11}І не вчити ме кожен ближнього свого, і кожен брата свого, говорячи: Познай Господа; бо всї знати муть мене від малого та й до великого між ними.

\VS{12}Тим що милостив буду на неправди їх, і гріхів їх і беззаконий їх не згадувати му більше.‟

\VS{13}А що глаголе: „новий‟, то обветшив первого; що ж обветшало і зстарілось, те близьке зотлїння.




\par }\Chap{9}{\PP \VerseOne{1}Мала ж і перва скиня установи служби, і сьвятиню людську.

\VS{2}Споруджено бо перву скиню, а в нїй сьвітильник і стіл і предложеннє хлїбів, котра зветь ся: Сьвята.

\VS{3}За другою ж завісою скиня, що звана: Сьвятая Сьвятих;

\VS{4}мала вона золоту кадильницю і ковчег завіта, окований усюди золотом, а в ньому посудина золота з манною, і жезло Ааронове зацьвівше, і скрижалї завіта,

\VS{5}а над ним херувими слави, отїнюючі ублагальню. Про се не слїд нинї говорити порізно.

\VS{6}Як же се так устроєно, то в перву скиню завсїди входили сьвященики, правлячи служби;

\VS{7}у другу ж раз у рік сам архиєрей, не без крові, котру приносить за себе і за людські провини.

\VS{8}Сим ясує Дух сьвятий, що дорога у сьвятиню ще не явилась, доки перва скиня стоїть.

\VS{9}Котра єсть образ часу настоящого, в котрому приносять ся і дари і жертви, що не можуть звершити по совістї того, хто служить,

\VS{10}а були тілько в їжах і напитках, та у всяких обливаннях і установах тїла, накинуті аж до часу направи.

\VS{11}Христос же, прийшовши яко Архиєрей грядущих благ, із більшою і звершенїщою скинею, нерукотвореною, се єсть не такого будування,

\VS{12}анї з кровю козлиною, нї телячою, а своєю кровю, увійшов раз у сьвятиню, знайшовши вічне відкупленнє.

\VS{13}Бо коли кров волова та козина і попіл з яловицї, окроплюючи осквернених, осьвячує на тїлесну чистоту;

\VS{14}то скілько більше кров Христа, що Духом вічнїм принїс себе непорочного Богу, очистить совість вашу від мертвих дїл, щоб служити Богу живому?

\VS{15}І задля того Він посередник нового завіту, щоб, як станеть ся смерть, на одкупленнє переступів, що (були) у первому завітї, прийняли покликані обітницю вічнього наслїддя.

\VS{16}Де бо єсть завіт, там мусить прийти й смерть завітуючого.

\VS{17}Завіт бо після мертвих має силу: яко ж бо нїчого не стоїть, доки жив завітуючий.

\VS{18}Тим же й первий не був осьвячений без крови.

\VS{19}Як вирік бо Мойсей всяку заповідь по закону всїм людям, то взявши крови телячої та козлиної з водою та червоної вовни та гисопу, покропив і саму книгу і ввесь народ,

\VS{20}глаголючи: „Се кров завіту, котрий завітував вам Бог.‟

\VS{21}І скиню і ввесь посуд служебний кровю так само покропив.

\VS{22}А мало не все кровю очищаєть ся по закону, і без пролиття крови не буває оставлення (гріхів).

\VS{23}Оце ж треба було, щоб образи небесного сим очищались, саме ж небесне луччими жертвами, нїж сї.

\VS{24}Не в рукотворену бо сьвятиню ввійшов Христос, зроблену взором правдивої, а в саме небо, щоб нинї являтись лицю Божому за нас,

\VS{25}анї щоб много раз приносити себе, яко ж архиєрей входить у сьвятиню по всї роки з чужою кровю;

\VS{26}(а то б треба було Йому много раз страдати від настання сьвіту) а нинї раз у концї віків явив ся на знївеченнє гріха жертвою своєю.

\VS{27}І як призначено людям раз умерти, а потім суд,

\VS{28}так і Христос, один раз принесений, щоб понести гріхи многих, удруге без гріха явить ся ждучим Його на спасеннє.




\par }\Chap{10}{\PP \VerseOne{1}Маючи бо закон тїнь будучих благ, а не самий образ річей, щороку тими самими жертвами, які приносять без перестану, нїколи не може звершити приступаючих.

\VS{2}Ато б перестали приносити їх, не мавши вже ті, хто служить, нїякої совісти за гріхи, раз очистившись.

\VS{3}А в них що року (робить ся) спомни гріхів.

\VS{4}Не можна бо, щоб кров волова та козлина знимала гріхи.

\VS{5}Тим же, входячи у сьвіт, глаголе: „Жертви і приносу не схотїв єси, тїло ж наготовив Менї єси.

\VS{6}Огняні жертви і (жертви) за гріх не вподобав єси.

\VS{7}Тодї я сказав: Ось, ійду (у починї книги написано про мене) вчинити волю Твою, Боже.‟

\VS{8}Сказавши вище: „Що жертва і принос і огняні жертви і (жертви) за гріхи не схотїв єси, анї вподобав єси,‟ котрі по закону приносять ся,

\VS{9}потім рече: „Ось, ійду вчинити волю Твою, Боже.‟ Зносить перве, щоб друге поставити.

\VS{10}По сїй-то волї осьвячені ми одним приносом тїла Ісус-Христового.

\VS{11}І всякий же сьвященик стоїть що-дня служачи і много раз ті ж самі жертви приносячи, котрі нїколи не можуть зняти гріхів.

\VS{12}Він же, принїсши одну жертву за гріхи, сїв на завсїди по правицї Бога,

\VS{13}дожидаючи далїй, доки положять ся вороги Його підніжком ніг Його.

\VS{14}Одним бо приносом звершив на віки осьвячуємих.

\VS{15}Сьвідкує ж нам і Дух сьвятий; по реченому бо перше:

\VS{16}„Се завіт, що завітувати му з ними після тих днїв‟, глаголе Господь: „Давши закони мої в серця їх, і в думках їх напишу їх,

\VS{17}і гріхів їх і беззаконий їх не споминати му вже.‟

\VS{18}А де відпущеннє гріхів, там нема вже приносу за гріхи.

\VS{19}Оце ж, браттє, маючи свободу входити у сьвятиню кровю Ісусовою,

\VS{20}дорогою новою і живою, котру обновив нам Він завісою, се єсть тїлом своїм,

\VS{21}і Єрея великого над домом Божим,

\VS{22}приступаймо з щирим серцем в повнотї віри, окропивши серця від совісти лукавої, і обмивши тїло водою чистою;

\VS{23}держімо непохибне визнаннє надїї (вірен бо Той, хто обіцяв)

\VS{24}і назираймо один одного, заохочуючи до любови і добрих дїл,

\VS{25}не покидаючи громади своєї, як у деяких є звичай, а один одного піддержуючи, і стілько більше, скілько більше бачите, що наближуєть ся день.

\VS{26}Бо коли ми самохіть грішимо, прийнявши розум правди, то вже не зостаєть ся жертви за гріхи,

\VS{27}а якесь страшне сподїваннє суду і огняний гнїв, що має пожерти противників.

\VS{28}Хто відцурав ся закону Мойсейового, при двох або трьох сьвідках, смерть йому без милосердя:

\VS{29}Скільки ж, думаєте, гіршої муки заслужить, хто Сина Божого потоптав і кров завіту, котрою осьвятив ся, вважав за звичайну, і Духа благодати зневажив?

\VS{30}Знаємо Того, хто промовив: „Менї відомщеннє, я віддам, глаголе Господь‟; і знов: „Господь судити ме людей своїх.‟

\VS{31}Страшно впасти в руки Бога живого.

\VS{32}Згадайте ж перші днї, в котрі ви, просьвітившись, перенесли велику боротьбу терпіння,

\VS{33}то на зневагу і знущаннє виставлювані, то буваючи спільниками тих, що так жили.

\VS{34}Бо і в моїх кайданах ви зо мною мучились, і жакуваннє маєтків ваших з радістю приймали, відаючи, що маєте собі маєток на небесах вічний і луччий.

\VS{35}Не кидайте ж сьміливости вашої, котра має нагороду велику.

\VS{36}Терпіннє бо вам треба мати, щоб, волю Божу вчинивши, прийняли обітуваннє.

\VS{37}Вже бо незабаром ось, ось Грядущий прийде, і не загаєть ся.

\VS{38}„А праведний з віри жив буде,‟ і: „Коли хто малодушен, не вподобає душа моя його.‟

\VS{39}Ми ж не малодушні (собі) на погибель, а віруючі на спасеннє душі.




\par }\Chap{11}{\PP \VerseOne{1}Віра ж єсть підстава того, на що вповаємо, доказ (певність) річей невидимих.

\VS{2}Через неї бо були сьвідчені старі.

\VS{3}Вірою розуміємо, що віки стали ся словом Божим, щоб з невидимого видиме постало.

\VS{4}Вірою приніс Авель луччу жертву Богу нїж Каїн, через котру сьвідчено (йому), що він праведний, як сьвідкував про дари його Бог; нею він, і вмерши, ще говорить.

\VS{5}Вірою Єнох перенесен, щоб не бачити смерти, і „не знайдено його; бо перенїс його Бог‟: перед перенесеннєм бо його сьвідчено, „що угодив Богу.‟

\VS{6}Без віри ж не можна угодити; вірувати мусить бо, хто приходить до Бога, що Він єсть, і хто Його шукає, тих нагороджує.

\VS{7}Вірою, звістку прийнявши Ной про те, чого нїколи не видано, в страсї (Божому) збудовав ковчег на спасеннє дому свого; котрим осудив сьвіт, і став ся наслїдником праведности, по вірі.

\VS{8}Вірою, покликаний Авраам, послухав, щоб вийти на те місце, котре мав прийняти в наслїддє, і вийшов, не знаючи, куди йде.

\VS{9}Вірою оселивсь у землї обітуваній, яко чужій, живучи в наметах, з Ісааком і Яковом, спільними наслїдниками того ж обітування.

\VS{10}Дожидав бо города, що має основини, котрого будівничий і творець Бог.

\VS{11}Вірою і сама Сарра прийняла силу на зачаттє насїння і мимо пори віку вродила, тим що вірним уважала Того, хто обітував.

\VS{12}Тим же і від одного, та ще помертвілого, народилось множество, як зорі небесні і як піску край моря безлїч.

\VS{13}По вірі померли ті всї, не прийнявши обітниць, а оддалеки видївши їх, і вірували, і витали, і визнавали, що вони чуженицї і захожі на землї.

\VS{14}Бо которі таке говорять, виявляють, що отчини шукають.

\VS{15}І справдї, коли б ту памятали, з якої вийшли, мали б вони нагоду вернутись.

\VS{16}Нинї ж луччої бажають, се єсть небесної; тим і не соромить ся їх Бог, називати ся Богом їх: наготовив бо їм город.

\VS{17}Вірою привів Авраам, спокушуваний, Ісаака (на жертву); єдинородного принїс, прийнявши обітницю,

\VS{18}про котрого було глаголано: „Що в Ісааку назветь ся тобі насїннє,‟

\VS{19}подумавши, що і з мертвих силен Бог воскресити; тим і прийняв його в образї (воскресення).

\VS{20}Вірою в грядуще благословив Ісаак Якова та Ісава.

\VS{21}Вірою Яков, умираючи, благословив кожного сина Йосифого і „склонивсь на верх жезла свого‟.

\VS{22}Вірою Йосиф, умираючи, про виход синів Ізраїлевих згадав, а про костї свої заповів.

\VS{23}Вірою Мойсей, народившись, хований був три місяцї від батьків своїх, коли видїли вони, що дитина гарна, і не злякались повелїння царського.

\VS{24}Вірою Мойсей, бувши великим, відрік ся звати ся сином дочки Фараонової,

\VS{25}а лучче зволив страдати з людьми Божими, нїж дізнавати дочасної розкоші гріха,

\VS{26}більшим багацтвом над Єгипецькі скарби вважаючи наругу Христову; озиравсь бо на нагороду.

\VS{27}Вірою покинув Єгипет, не боячись гнїва царевого; устояв бо, яко такий, що Невидомого видить.

\VS{28}Вірою зробив пасху і пролиттє крови, щоб губитель первороджених не займав їх.

\VS{29}Вірою перейшли вони Червоне море, як по суходолу; що спробувавши Єгиптяне, потопились.

\VS{30}Вірою стїни Єрихонські попадали, після семидневних обходин.

\VS{31}Вірою Раава блудниця не згинула з невірними, прийнявши підглядників з миром.

\VS{32}І що менї ще казати? не стане бо менї часу оповідати про Гедеона, та Варака, та Самсона, та Єтая, та про Давида і Самуїла, та про пророків,

\VS{33}котрі вірою побивали царства, робили правду, одержували обітування, загороджували пащі левам,

\VS{34}гасили силу огняну, втїкали від гострого меча, робились потужними від немочи, бували міцні в бою, обертали в ростїч полки чужоземцїв;

\VS{35}жінки приймали мертвих своїх з воскресення; инші ж побиті бували, не прийнявши збавлення, щоб лучче воскресеннє одержати;

\VS{36}другі ж наруги та ран дізнали, та ще й кайдан і темницї;

\VS{37}каміннєм побиті бували, розпилювані, допитувані, смертю від меча вмирали, тинялись в овечих та козиних шкурах, бідуючи, горюючи, мучені,

\VS{38}(котрих не був достоєн сьвіт,) по пустинях скитались та по горах та по вертепах і проваллях земних:

\VS{39}І всї цї, одержавши сьвідченнє вірою, не прийняли обітування,

\VS{40}тим що Бог лучче щось про нас провидїв, щоб не без нас осягли звершеннє.




\par }\Chap{12}{\PP \VerseOne{1}Тим же оце й ми, маючи кругом нас таку тьму сьвідків, відложивши всяку гордість і гріх, що путав нас, з терпіннєм біжім на боротьбу, що перед нами,

\VS{2}дивлячись на Ісуса, починателя і звершителя віри, котрий замість радости, яка була перед Ним, витерпів хрест, не дбаючи про сором, і сїв по правицї престола Божого.

\VS{3}Подумайте бо про Того, хто витерпів од грішників такий перекір проти себе, щоб не внивали, ослабши в душах ваших.

\VS{4}Ще ви аж до крові не стояли, борючись проти гріха,

\VS{5}і забули напомин, що до вас, як до синів, глаголе: „Сину мій, не гордуй караннєм Господнїм, анї слабни, докоренний від Нього;

\VS{6}кого бо любить Господь, карає; і бє всякого сина, котрого приймає.‟

\VS{7}Коли караннє терпите, Бог до вас такий, як до синів: чи єсть бо такий син, котрого не карає батько?

\VS{8}Коли ж ви пробуваєте без карання, котрого спільниками стались усї, то ви неправого ложа дїти, а не сини.

\VS{9}Ще ж, мали ми батьків, тїла нашого карателїв, та й поважали їх; то чи не геть більше коритись нам Отцю духів, і жити мемо?

\VS{10}Ті бо на мало днїв, як самі знали, карали нас; а Сей на користь (нашу), щоб ми були спільниками сьвятости Його.

\VS{11}Усяка ж кара на той час не здаєть ся радощами, а смутком; опісля ж дає овощ впокою тим, що нею навчені правди.

\VS{12}Тим же „зомлїлі руки і зомлїлі колїна випростайте‟,

\VS{13}і „стежки праві робіте ногами вашими‟, щоб не звернуло кульгаве з дороги, а лучче сцїлилось.

\VS{14}Дбайте про впокій з усїма і про сьвятість, без чого нїхто не побачить Бога,

\VS{15}наглядаючи, щоб хто не відпав од благодати Божої, щоб який гіркий корінь, угору виросши, не зашкодив вам, і тим не опоганились многі;

\VS{16}щоб не був хто блудник, або необачний, як Ісав, що за одну страву оддав первородство своє.

\VS{17}Знаєте бо, що і опісля, як схотїв наслїдувати благословеннє, відкинуто його; місце бо покаяння не знайшов, хоч і з слїзми шукав його.

\VS{18}Не приступили бо ви до гори, до котрої доторкаємої і до палаючого огню, і хмари, і темряви і бурі,

\VS{19}і до трубного гуку, і голосу мови, котрий хто чув, то благали, щоб до них не мовило ся слово:

\VS{20}(бо не видержали наказу: „Хоч і зьвір доторкнеть ся до гори, буде каміннєм побитий, або стрілою пробитий.‟

\VS{21}І, таке страшне було видїннє, що Мойсей сказав: „Я в страсї і трепетї.‟)

\VS{22}А приступили ви до Сионської гори і до города Бога живого, Єрусалима небесного, і до тьми ангелів,

\VS{23}до громади і церкви первородних, на небесах написаних, і до суддї всїх, Бога, і до духів праведників звершених,

\VS{24}і до Посередника завіта нового, Ісуса, і крови кроплення, що промовляє лучче, нїж Авелева.

\VS{25}Гледїть, щоб не відректись глаголющого. Коли бо вони не втекли, одрікшись пророкувавшого на землї, то геть більше ми, одрікшись небесного,

\VS{26}котрого голос тодї захитав землею, нинї ж обітував, глаголючи: „Ще раз потрясу не тілько землею, та й небом.‟

\VS{27}Се ж: „ще раз‟ показує переміну потрясеного, яко створеного, щоб пробувало нерухоме.

\VS{28}Тим же царство нерухоме приймаючи, маємо благодать, котрою треба нам служити до вподоби Богу з шанобою і страхом.

\VS{29}Бо наш Бог — огонь пожирающий.




\par }\Chap{13}{\PP \VerseOne{1}Братня любов нехай пробуває.

\VS{2}Гостинности не забувайте, через се бо инші, не відаючи, вгостили ангелів.

\VS{3}Памятайте вязників, мов би з ними ви увязнені, бідолашних, самі бувши в тїлї.

\VS{4}Чесна женитва у всїх і ложе непорочне; блудників же і перелюбників судити ме Бог.

\VS{5}Не сріблолюбиві обичаєм, довольні тим, що єсть. Сам бо рече: „Не оставлю тебе, анї покину тебе.‟

\VS{6}Так що сьміло можемо сказати: „Господь моя поміч; не бояти мусь: що вдїє менї чоловік?‟

\VS{7}Поминайте наставників ваших, що глаголали вам слово Боже; і позираючи на конець їх життя, послїдуйте вірі їх.

\VS{8}Ісус Христос учора і сьогоднї, той же самий і на віки.

\VS{9}У всякі чужі науки не вдавайтесь. Добре бо благодаттю покріпляти серця, а не їжами, з котрих не мали користи ті, що пішли за ними.

\VS{10}Маємо жертівню, з котрої не мають права їсти, хто служить скинї.

\VS{11}Которих бо животних кров уносить в сьвятиню архиєрей за гріхи, тих мясо палить ся осторонь стану.

\VS{12}Тим і Ісус, щоб осьвятити людей своєю кровю, осторонь воріт пострадав.

\VS{13}Тим же оце вийдїмо до Нього осторонь стану, дізнаючи наруги Його.

\VS{14}Не маємо бо тут сталого города, а того, що буде, шукаємо.

\VS{15}Тим оце через Нього приносьмо жертву хвалення без перестанку Богу, се єсть „овощ уст‟, що визнають імя Його.

\VS{16}Благотворення ж і подїльчивости не забувайте; такими бо жертвами вельми догоджують Богу.

\VS{17}Слухайте наставників ваших і коріть ся (їм); вони бо пильнують душ ваших, яко мають перелїк оддати; щоб з радістю се робили, а не зітхаючи; не користь бо вам се.

\VS{18}Молїте ся за нас: уповаємо бо, що добру совість маємо, у всьому хотячи добре жити.

\VS{19}Найбільше ж благаю се чинити, щоб скоро вернено мене вам.

\VS{20}Бог же впокою, що підняв з мертвих великого Пастиря вівцям через кров завіту вічнього, Господа нашого Ісуса Христа,

\VS{21}нехай звершить вас у всякому доброму дїлї, щоб чинили волю Його, роблячи в вас любе перед Ним, через Ісуса Христа, котрому слава до віку вічнього. Амінь.

\VS{22}Благаю ж вас, браттє, прийміте се слово напомину: бо коротко написав вам.

\VS{23}Знайте, що брата нашого Тимотея випущено, з котрим, коли скоро прийде, побачу вас.

\VS{24}Витайте всїх наставників ваших і всїх сьвятих. Витають вас ті, що з Італиї.

\VS{25}Благодать з усїма вами. Амінь.


\par }{\SH До Жидів писано з Італиї через Тимотея.\par }
