\NormalFont\ShortTitle{ПІСНЯ ПІСЕНЬ}

{\MT ПІСНЯ ПІСЕНЬ.\FTNT{*}{{\FR : }{\FT{Т. є над піснями. Осьпівана тут тїсна звязь між Богом а людьми — між Христом і його церквою.}}}



\par }\ChapOne{1}{\PP \VerseOne{1}Нехай він цїлує мене поцїлунком уст своїх! Ласкавість бо твоя над вино солодша.

\VS{2}Любими пахощами пахне імя твоє, наче миро розлите, тим то дївицї тебе улюбили.

\VS{3}Притягни мене ʼд собі, — ми побіжимо за тобою; царь запровадить мене в палати свої, — будемо захвачуватись і радїте тобою, ласку твою над вино вихваляти; — о, не помилилися тим, що влюбили тебе!

\VS{4}Дочки Ерусалимські! я смуглява собі, та гарна, мов ті намети Кедарські, мов килими в Соломона.

\VS{5}Ви не дивітесь, що я смуглява, — се сонце мене осмалило: Сини матері моєї погнївались на мене, заставили мене стерегти виноградник, — власного ж виноградника я не стерегла.

\VS{6}Зʼясуй же, душі моїй любий: де ти пасеш? де о півднї опочиваєш? чом блукатись менї коло отар товарішів твоїх?

\VS{7}Як сього ти не знаєш, найкрасша між женщинами, то йди слїдом за вівцями й паси кізлята твої уз шатер, що пастухи собі понапинали.

\VS{8}Ти, моя любо, в мене, мов та кобилиця в колесницї в Фараона, (згорда виступаєш).

\VS{9}Прегарні щоки твої в ланцюжках, шия в тебе у коралях;

\VS{10}Ланцюжки золоті зробимо тобі з срібними кропками.

\VS{11}Доки царь був за столом своїм, видавав нард мій пахощі свої.

\VS{12}Милий мій — мов китиця мирри, у мене на грудях,

\VS{13}Милий мій у мене — мов гроно кипрове в виноградниках Енгадських.

\VS{14}Гарна ти, моя мила, о, яка ти гарна! очі в тебе гулубині.

\VS{15}А ти, мій любий — прехороший, уродливий! а постеля наша — мов трава зелена;

\VS{16}Крівля домів наших — кедри, криша — кипариси.




\par }\Chap{2}{\PP \VerseOne{1}Я нарциз, Соронська квітка, я лилїя долиняна!

\VS{2}Що лилїя між тернами — те мила моя між дївами.

\VS{3}Яблоня між деревами лїсними — се мій милий між молодиками. В холодку під нею любо седїти менї, овощі її солодкі піднебінню мойму.

\VS{4}Він увів мене в дім веселої гостини, а стяг його надо мною — любов.

\VS{5}Покріпіть мене вином, осьвіжіть мене яблоками: від любови знемогаю.

\VS{6}Лїва рука його під головою в мене, правою мене він обнімає.

\VS{7}Заклинаю ж вас, дочки Ерусалимські, на серни й оленицї польні, не будїть, не розрухуйте милої моєї, аж доки їй вгодно!

\VS{8}Се голос любого мого! ось, він ійде, скаче через гори; перескакує узгірря!

\VS{9}Бо ж мій милий — мов той сугак, мов той олень молоденький! Глянь, стоїть він за стїною в нас, у віконце зазирає, і кріз крати поглядає.

\VS{10}Ось мій любий говорить до мене: Встань, моя ти мила, вийди, прекрасна моя!

\VS{11}Вже зима минула, дощі перестали;

\VS{12}Квітки вбірають землю; час пісень настиг; в лугах наших голос горлицї чути;

\VS{13}Завязки фіґ показались на фіґовинї; виноград зацвив і дише любим своїм цьвітом. Уставай, моя ти люба, вийди, пишна вродо!

\VS{14}Голубко моя в росколинах скелї, схована в дупловинї! покажи менї лице твоє, дай голос твій почути; голос твій такий солодкий, образ твій такий принадний!

\VS{15}Ловіть нам лисицї, молодії лисинята, що псують наш виноградник, — виноградник у цьвіту наш!

\VS{16}Мій любий менї належить, а я йому; він пасе серед лилїй.

\VS{17}Покіль день холодом дише, тїнь не простяглася, ти знов вернися; будь скорий, як серна, як молодий олень на розпадених горах.




\par }\Chap{3}{\PP \VerseOne{1}У ночі на ліжку в себе я того шукала, кого серце моє любить, й не знайшла, шукавши.

\VS{2}Схоплюся ж я та метнуся, в городї шукати по улицях та майданах, кого серце любить; шукала, та не знайшла його.

\VS{3}Стріла вартових, що місто по ночі обходять: Чи не бачили того ви, кого серце любить?

\VS{4}Ледві з ними розминулась, аж і знайшла того, що серцем полюбила; вхопилась його й не пустила, аж привела його в господу матері моєї й у сьвітлицї до тієї, що мене вродила.

\VS{5}Заклинаю ж вас, дочки Ерусалимські, на сугаків і серен, не будїть і не трівожте милої, аж поки сама вона схоче!

\VS{6}Хто сеся, що від степу йде, наче б окурювана стовпами диму з мирри й кадила, з порошків в крамницях?

\VS{7}Глянь! се ж ліжко Соломона: шість десятків силачів кругом його з хоробрих в Ізраїлї;

\VS{8}Всї з мечами, зʼучені до бою; у кожного меч при боку, про безпеку в ночі.

\VS{9}Переносне лїгво построїв собі царь Соломон з дерева з Ливану;

\VS{10}Срібні стовпцї, золоті поруччя, посїдок з пурпурної тканини, вся середина прибрана з любовю дочок Ерусалимських.

\VS{11}Пійдїть, дочки Сионські, подивітесь на царя Соломона в вінцї, яким увінчала його мати в день подружжя його, в день радостї серцю його.




\par }\Chap{4}{\PP \VerseOne{1}Гарна ти, моя мила, о, яка ж ти гарна! очі, неначе в голубки, під кучерями в тебе; волоссє в тебе — нїби стадо кіз, що сходять із гори Галаадської;

\VS{2}Зуби в тебе — мов отара острижених овець, що з купелї виходять, а в кожної близнята, і нема між ними неплідної.

\VS{3}Губи в тебе — пурпурова стрічка, а уста принадні; нїби половинки гранатового яблока — щоки твої під кучерями в тебе;

\VS{4}Шия твоя — се вежа Давидова, построєна про зброю: тисячі щитів висять на нїй — щити самих сильних;

\VS{5}Дві соски твої — мов близнятка в молодої серни, що між лилїями пасуться.

\VS{6}Покіль день холодом дише, тїнь не простяглася, вийду я на гору мирри, на узгірря кадила.

\VS{7}Вся ти гарна, моя мила, нема в тобі скази!

\VS{8}Зійди ж, подруго, за мною з Ливану; йди зо мною з Ливану! сьпіши з верхівя Амани, з верхівя Сенира й Єрмону, від леговищ левів, із гір, де рисї!

\VS{9}Зранила ти серце моє, сестрице-подруго! взяла єси серце моє поглядом єдиним, одним намистом на шиї твоїй!

\VS{10}Що за любі ласки в тебе, сестронько-подруго, ласки твої над вино солодші, а пахощі мастей твоїх над усї пахощі!

\VS{11}В тебе з уст, подруго, капле мед, як з крижки; мед і молоко в тебе з язика стїкає, а пахощі одеж твоїх — пахощі Ливану!

\VS{12}Обгороджений сад — сестра моя люба, замкнений город, під печаттю криниця;

\VS{13}Росадники твої — се сад гранатових яблок, роскішного плоду, кипер вкупі з нардом;

\VS{14}З шафраном там нард, цинамон там із нардом; мирра там і алой з усїма пахощами;

\VS{15}Джерело саду — колодїзь води живої й потоки з Ливану.

\VS{16}Піднімись, північний вітре, прилети, полуденнику, повій на сад мій, нехай поллються пахощі його! —




\par }\Chap{5}{\PP \VerseOne{1}Нехай прибуде милий мій у сад свій, нехай споживає солодкі овощі в йому! — Ось і прийшов я в мій сад, моя сестро, моя ти дружино; набрав мирри з пахощами моїми, зʼїв крижку з медом моїм, напився вина мого, запив його молоком моїм. Смакуйте ж і ви, друзї, пийте й їжте вволю, мої ви любі!

\VS{2}Сплю я, та серце в мене не спить; ось голос милого! він у віконце постукує: Відчини ж менї, сестро моя, дорога моя, голубко моя, чиста моя! Вся голова в мене росою припала, кучері мої — нічними краплями.

\VS{3}Я роздяглась уже, — як знов одягатись? я ноги помила, як же їх валяти?

\VS{4}Милий мій крізь дїрку руку просунув, і внутро моє зворушилось од сього.

\VS{5}Я встала, відсунути милому засов, а з моїх рук покапала мирра, і з палцїв моїх капала мирра на ручки замку.

\VS{6}Я відчинила любому мойму, аж се милий відвернувся і зникнув уже. А в менї ж і дух завмер був, як він говорив! Кинусь тодї шукати, — нїде не знаходжу; стала кликати, — та не озиваєсь до мене.

\VS{7}Стріла мене сторожа ув обходї міста: побили мене, зранили мене, здерли з мене намітку ті, що стерегли муру.

\VS{8}Ой заклинаю ж вас, дочки Ерусалимські: стрівши мого милого, скажіте йому, що гину з любови.

\VS{9}Чим же твій любий всїх любих переважує, ти, уродливша проміж усїма дївоньками? Чим се дорогий твій лучший над инших, що ти про його так нас заклинаєш?

\VS{10}Любий мій — білий, і румяний, красший за десять тисяч инших;

\VS{11}Голова в його — чисте золото; кучері филясті, а чорні, як ворон;

\VS{12}Очі в його — чисті, мов голуби, що при потоках водних, наче в молоцї скупані, седять щасливі.

\VS{13}Щоки його — цьвітник пахущий, грядочки принадного зілля; губи — мов ті лилїи, що капле з їх мирра;

\VS{14}Руцї його — мов з золота уточені, в хризолити оправні; тїло — його — наче слоновая кість у сапфирах;

\VS{15}Нозї — стовпи мармурові, поставлені на золотих підніжках; вид же його, як Ливан; величен, як кедри;

\VS{16}Уста в його, — се самі солодощі, а ввесь він — любощі. От, хто мій милий, от, хто друг мій, дочки ви Ерусалимські!




\par }\Chap{6}{\PP \VerseOne{1}Де ж твій милий подївся, ти, найуродливша між женщинами? Куди пійшов твій любий, щоб нам із тобою його шукати?

\VS{2}Він у саду в себе ходить, в цьвітнику пахущім, він залюбки попасає проміж лилїями.

\VS{3}Милий мій належить менї, а я милому, — тому, що в лилїях попасає.

\VS{4}Гарна ти, моя любко, неначе та Тирса, мов Ерусалим принадна, а грізна-поважна, як військо, під стягом стоюче.

\VS{5}Одверни від мене очі, — мене вони зворушують!

\VS{6}В тебе волос — мов отара кіз, що сходять із Галааду; зуби в тебе — наче овець стадо, що з купелї виходить, а в кожної близнята, й нема між ними неплодної;

\VS{7}Нїби половинки яблока-гранати щоки твої під кучерями в тебе.

\VS{8}Шістьдесять цариць сяє, вісїмдесять бранок, а дївчат безлїч,

\VS{9}Та вона єдина, голубка моя, чистая моя; єдина вона в матері своєї, вибрана зпроміж усїх, що вона зродила. Побачили її дївчата, й стали вихваляти; царицї й бранки — усї величали.

\VS{10}Хто ж се, що, мов зоря, зазорилась, гарна, як місяць, а ясна, як сонце, грізна, мов військо під стягами?

\VS{11}Я зійшла в сад оріховий, подивитись на зелень в долинї, поглянути, чи вже розвилась лоза виноградна, чи зацвили яблонї гранатові?

\VS{12}Не знаю, як завела мене душа моя ʼд колесницям значних у народї мойму.




\par }\Chap{7}{\PP \VerseOne{1}Оглянься, оглянься, Суламито; оглянься, оглянься, щоб нам глядїти на тебе! — Що вам дивитись на Суламиту, мов на хоровод Манаїмський?

\VS{2}Що за прегарні ноги твої в сандалах, ти, знатного батька дитино! а круглота твоїх стеген — неначе намисто, уроблене руками мистецькими;

\VS{3}Пуп у тебе — се круглоточена чаша, повна по всяк час вина запашного, стан же в тебе — стіг пшеницї серед лилїй;

\VS{4}Соски твої — се двойнята в серни;

\VS{5}Шия твоя — наче вежа з слонової костї; очі в тебе — ставки Гесбонські коло воріт Батрабимських; ніс твій — мов вежа в лїсї Ливанськім, обернена ʼд Дамаску;

\VS{6}Голова твоя — мов Кармель, волос на голові в тебе — мов пурпур, кучері твої — й цареві дивовижа.

\VS{7}О, яка ж ти хороша, яка ти принадна, моя любко, твоїм цїлим видом!

\VS{8}Стан твій — неначе пальма, груди ж твої — мов би винні грони.

\VS{9}Думаю: вилїзу на пальму, вхоплюся за віттє, а груди твої будуть менї за грони винні, і запах із ніздер твоїх, — як би від яблок;

\VS{10}Та й уста твої, як вино найлучше. — Воно тече право до милого мого, й солодить уста утомлені.

\VS{11}Я належу до друга мого, він лине серцем до мене.

\VS{12}Ходи ж, мій любий, пійдемо в поле, жити мемо в селах;

\VS{13}Вранцї рано вийдем у виноградник, оглянемо, чи вже розвилась лоза виноградна, чи овощ завязався, чи в цьвіту вже гранатові яблонї; там ти моїх ласк дознаєш.

\VS{14}Пахнуть вже там мандрагори; у дверей наших всякі що найлучші плоди, нові й давні; все те я надбала про тебе, мій любий.




\par }\Chap{8}{\PP \VerseOne{1}Ой коли б же ти був мій братік рідний, що зо мною ссав груди в матері моєї! Тодї б я, й зустрівши тебе на улицї, тебе цїлувала, а мене б не суджено.

\VS{2}Повела б я тебе, завела б у господу до моєї неньки. Ти вчив би мене, я ж поїла б тебе запашним вином, соком із яблок моїх гранатних.

\VS{3}Лїва рука його під головою в мене, а права мене обнімає.

\VS{4}Ой прошу ж я вас, дочки ви Ерусалимські, не будїть і не трівожте милої моєї, доки їй любо!

\VS{5}Хто се, спершись на милого, йде з пустинї? Ось де під яблонею розбудила я тебе: там породила тебе мати твоя, там привела на сьвіт тебе родителька твоя.

\VS{6}Зложи ж мене печаттю на серце в тебе, надїнь, як перстень, на руку собі; любов бо, як та смерть, кріпка; заздрість — як пекло, люта; стріли її — стріли огняні; вона — полумє страшно палаюче.

\VS{7}Годї вгасити любови і водам премногим, та й ріки її не заллють. Хоч би за любов давав хто всї статки свого дому, то їх би відкинено згірдно.

\VS{8}Є сестра у нас мала ще, безгруда; що робити мем із нашою сестрою, як прийдуть старости до неї?

\VS{9}Коли б вона була муром, — ми збудовали б на нїй срібні палати; коли б вона була дверми, то ми обложили б її дошками з кедрини.

\VS{10}О, я мур, і груди в мене, як башти; тим то й буду я в очах його вповнї дозрілою.

\VS{11}У Баал-Гамонї мав Соломон виноградник; він передав той виноградник сторожам, а кожний мав платити за його плоди по тисячі срібних.

\VS{12}А мій виноградник таки в мене. Нехай тобі, Соломоне, будуть твої тисячі, та ще й двістї сторожам плодів його.

\VS{13}Ти, що в садах проживаєш! товариші прислухуються голосови твойму; дай же й менї послухати його.

\VS{14}Біжи ж (зо мною), мій милий, мов сугак, мов олень на горах запашних!

\par }