\NormalFont\ShortTitle{КНИГА ЙОВА}

{\MT КНИГА ЙОВА.



\par }\ChapOne{1}{\PP \VerseOne{1}Був (давно) чоловік у землї Уз, на імя Йов. Був се чоловік щирий, справедливий й богобоязливий, що цуравсь усього лихого.

\VS{2}І родилось йому семеро синів й три дочки,

\VS{3}А статку було в його сїм тисяч овець, три тисячі верблюдів, пятьсот ярем волів, пятьсот ослиць і багацько челяди, так що переважував сей чоловік усїх осадників на востоцї.

\VS{4}Сини ж його звикли були сходитись і в дому кожного по черзї гоститись. Кликали вони й трьох сестер своїх, їсти й пити з ними.

\VS{5}Як же сї гостини обходили свій круг, наказував їм Йов очищуватись; і вставав на другий день рано вранцї й приносив про кожного з них всепаленнє. Бо думав Йов так: Може, дїти мої согрішили та позневажили Бога в серцї свойму. Так чинив, Йов щораз в такі днї.

\VS{6}Сталося ж одного дня, що сини Божі прийшли стати перед Господом. Прийшов і Сатана між ними.

\VS{7}І поспитав Господь Сатану: Звідкіля прийшов єси? Відказав Господеві Сатана й промовив: Я ходив по землї й обійшов її навкруги.

\VS{8}І сказав Господь Сатанї: А звернув ти ввагу на слугу мого Йова? бо нема такого на землї, такого щирого, справедливого, богобоязливого та щоб цурався так усього лихого.

\VS{9}І відказав Сатана Господеві та й промовив: Чи то ж Йов дармо такий богобоязливий? Чи не ти ж сам обгородив навкруги його й дом його й усе майно його?

\VS{10}Працю рук його благословив єси, й стада його ширяться все більш по країнї;

\VS{11}Простягни тільки руку твою й торкнись до всього, що він має, — чи буде він благословити Тебе?

\VS{12}І сказав Господь Сатанї: Ну, так нехай все, що його, буде в руцї твоїй, тільки на його самого не простягай руки твоєї. І пійшов Сатана з перед лиця Господнього.

\VS{13}Одного ж дня, як сини й дочки Йовові саме їли й пили вино в дому старшого брата свого,

\VS{14}Прийшов посел до Йова та й сповістив: Воли були в плузї, а ослицї паслись поблизу,

\VS{15}Аж се — набігли Савеї та й позаймали їх; кметї ж повитинали мечем; один я втїк сповістити тебе.

\VS{16}Ще він говорив, аж приходить другий й говорить: Огонь Божий упав з неба й пройшов, палаючи, проміж вівцями й кметями та й пожер їх; один я втїк сповістити тебе.

\VS{17}Ще сей говорив, аж ійде другий й говорить: Халдеї зложили три ватаги, напали на верблюди та й позаймали їх; кметї ж повистинали мечем; один я втїк, сповістити тебе.

\VS{18}Ще говорив сей, аж приходить инший й говорить: Сини твої й дочки трапезували й пили вино в дому старшого брата свого,

\VS{19}Аж несподївано схопилась буря від пустинї, наперла на всї чотири угли в будинку, і дім завалився на дїти та й вони погинули; один я втїк сповістити тебе.

\VS{20}І встав Йов, роздер одежу на собі та й обстриг волоссє на голові, припав до землї й поклонився,

\VS{21}І промовив: Нагим вийшов я з матерньої утроби, нагим і вернусь. Господь дав, Господь і взяв; як до вподоби було Господеві, так і сталося; нехай буде імя Господнє благословенне!

\VS{22}У всьому тому не провинив Йов, і не виповів нїчого безумного проти Бога.




\par }\Chap{2}{\PP \VerseOne{1}Сталося ж одного дня, що сини Божі прийшли стати перед Господом; та прийшов і Сатана між ними стати перед Господом.

\VS{2}І спитав Господь Сатану: Звідкіля прийшов єси? Відказав Сатана Господеві й говорить: Я ходив по землї й обійшов її навкруги.

\VS{3}І рече Господь Сатанї: А звернув ти ввагу на раба мого Йова? Другого бо такого нема на землї, такого щирого, справедливого, богобоязливого та щоб так цурався лихого.

\VS{4}І відказав Сатана й промовив: Шкуру за шкуру, а за свою душу оддасть чоловік усе, що має.

\VS{5}Просьтягни тільки руку твою й торкнись костей його й тїла його, — чи благословити ме він тебе?

\VS{6}І рече Господь Сатанї: Ну, він у руцї твоїй тільки душу (життє) його пощади.

\VS{7}І пійшов Сатана зперед Господа, та вдарив Йова лютою проказою від підошов аж до тїмя.

\VS{8}І взяв він черепок, щоб ним скребтись, та й сїв на попелищі (далеко від господи).

\VS{9}І промовила до його жона його: Чи ти ще держати мешся твердо в твоїй праведностї? Занехай Бога й умри.

\VS{10}Він же промовив до неї: Ти плещеш таке, як яка безумна. Приймали ми добре од Господа, а лихого б то й не приймати? У всьому тому не провинив Йов устами своїми.

\VS{11}Перечувши три приятелї Йовові про все те нещастє, яке на його впало, пійшли, кожен із свого місця: Елифаз Теманський, Билдад Савхеаський й Зофар Наамський, й зійшлись, щоб пійти разом посумувати з ним і розважити його.

\VS{12}Споглянувши на його віддалеки, не познали його та й заплакали в голос; і роздер кожен одежу на собі, та й почали кидати порох проти неба понад головами своїми.

\VS{13}І седїли вони такенькі біля його на землї сїм день і сїм ночей, й нї один не говорив до його й слова, бачили бо, що біль його був надто великий.




\par }\Chap{3}{\PP \VerseOne{1}Аж ось отворив Йов уста свої й проклинав день уродин своїх.

\VS{2}І почав Йов говорити:

\VS{3}Нехай би (був) щез день, коли я на сьвіт родився, й ніч, коли проречено: Зачався чоловік!

\VS{4}Нехай би той день був темрявою; і нехай би Бог на висотї не згадав (був) про його, й нехай би ясність не засияла (була) над ним!

\VS{5}Нехай би затьмила (була) його темрява й густа тїнь смертна; нехай би обняла його густа мрака, нехай би (були) лякались його, неначе палючого жару!

\VS{6}А ніч тая — нехай би (була) в мороцї потонула, нехай би не лїчилась між днями в року, й не входила в рахубу в місяцях!

\VS{7}О, ніч тая — нехай би була вона безлюдна, й не озивались в нїй веселощі!

\VS{8}Нехай би її (були) прокляли ті, що проклинають день\FTNT{*}{{\FR 3:8 }{\FT{У давнину наймано женщин і мужчин, що оплакували при похоронах помершого, й проклинали той день, коли той зійшов із сьвіта.}}}, та готові й дракона розбудити!

\VS{9}Нехай би (були) зорі її розсьвіту померкли; нехай би ждала (була) сьвітла, а воно не приходило й щоб не побачила (була) поранньої зарі,

\VS{10}За те, що не зачинила дверей матерньої утроби, й не закрила горя перед очима моїми!

\VS{11}Чом я не вмер, виходячи з утроби, і не сконав, як вийшов із живота?

\VS{12}Про що мене взято на колїна? про що було менї ссати груди?

\VS{13}Тепер би лежав я й спочивав; спав би й був би спокоєн

\VS{14}З царями та з владиками земними, що забудовували собі пустинї,

\VS{15}Або з князями, що золотом блищали, сріблом свої палати збогачали;

\VS{16}Або як збігленя невидиме, як дїти, що не побачили сьвіта.

\VS{17}Там проступники перестають наводити страх, там спочивають ті, що вичерпали сили.

\VS{18}Там вязнї, сковані до купи, відпочивають, і не чують крику наставника.

\VS{19}Малий і великий там собі рівні, а невольник вільний від пана свого.

\VS{20}Про що дане нуждареві сьвітло, про що життє тим, що їм на душі гірко,

\VS{21}Що ждуть смертї, а її нема, що копали б за нею раднїйше, нїж за скарбом;

\VS{22}Вони зрадїли б без міри, одушевились би, коли б знайшли свою там домовину.

\VS{23}На що тому на сьвітї жити, кого Господь обняв ночною тьмою й загородив дорогу?

\VS{24}Зітхання мої випереджують їжу мою, а стогнання мої ллються, як вода;

\VS{25}Бо страшне, чого я боявся, те й постигло мене, й перед чим тремтїв я, те склалось надо мною.

\VS{26}Нема менї миру, нема спокою, нема відради: прийшло на мене саме нещастє!




\par }\Chap{4}{\PP \VerseOne{1}І відказав Елифаз із Теману й промовив:

\VS{2}Як ми стребуємо заговорити до тебе, — чи не буде се тобі прикро? Да хто слово може зупинити?

\VS{3}Отсе ти не одного навчав, і знемагаючі руки піддержував;

\VS{4}Хто спотикавсь, того підкріпляли слова твої, і хистким колїнам ти додавав сили.

\VS{5}Тепер же дійшло до тебе, а ти знемочнїв; дотикнуло тебе, та вже й упав духом.

\VS{6}Чи ж богобоязність твоя не повинна бути твоєю надїєю, а невинність доріг твоїх — упованнєм твоїм?

\VS{7}Згадай же сам, хто погибав безвинний, і праведних коли викоренювано?

\VS{8}Я сам бачив, що хто в безбожностї орав і сїяв лихо, той сам його й пожинав.

\VS{9}Такі від подуву Божого погибають, а від духа гнїву його зникають.

\VS{10}Рев лева й голос рикаючого вмовкає, і зуби в левчуків кришаться;

\VS{11}Могутний лев гине без добичі, й щенята левицї розбігаються.

\VS{12}І надійшло до мене зтиха слово (Боже), й я почув його ледь-неледь ухом.

\VS{13}Серед розгадування над ночними привидами, коли сон на людей находить,

\VS{14}Я задрожав і затремтїв у страсї, і всї кістки в мене затрусились;

\VS{15}І перейшов дух понад мене, й волоссє стало в мене диба.

\VS{16}І став хтось — не бачив я лиця його, — тільки тїнь перед очима в мене; тихий повів — і я чую голос:

\VS{17}Чи ж чоловік праведнїйший від Бога? й людина чистійша за Творця свого?

\VS{18}Та ж ось він і слугам своїм не йме віри, і в ангелів своїх знаходить хиби;

\VS{19}А скільки ж більш у тих, що живуть у глиняних хатинах, що основи їх у поросї, й вони борше, як міль, зникають.

\VS{20}Між ранком і вечером вони розпадаються, й не доглянеш, як без слїду зникнуть.

\VS{21}А чи ж із ними, не пропадають і почестї їх? Вони вмерають, не дійшовши до мудростї.




\par }\Chap{5}{\PP \VerseOne{1}Клич же, коли є хто, щоб на твій клик озвався. Та й до кого ти з між сьвятих обернешся?

\VS{2}О, так, безумного завзяттє вбиває, а нерозважливого погубляє досада.

\VS{3}Я бачив, як дурний закоренявся, та й зараз віщував проклін домівцї його:

\VS{4}Дїти його далекі від щастя, бити муть їх у воротях (на судї), і не буде їм оборонника.

\VS{5}Збори жнив його неситі поїдять, ба й зміж терня заберуть їх, а зажерливцї поглотять майно його.

\VS{6}Так, біда не зпід землї береться, й не на ниві родиться недоля.

\VS{7}Нї, людина родиться на муку, як іскорки, щоб їм летїти вгору.

\VS{8}Я б обернувсь до Бога, передав би справу мою Богові,

\VS{9}Що творить дїла великі й недослїдимі, чудні й без лїку,

\VS{10}Дає дощі землї й води на поля;

\VS{11}Принижених у гору підіймає, а засмученим дає дознати щастя.

\VS{12}Він розбиває задуми підступних, і руки їх не доводять до кінця те, що почали.

\VS{13}Премудрих ловить він їх лукавством, і рада хитрих не вдається:

\VS{14}У день вони мов в темряві блукають, а в полуднї полапки, мов ніччю, шукають.

\VS{15}Він рятує бідного од меча уст їх і від руки потужного;

\VS{16}І так є нещасливому надїя, а неправда затулює уста свої.

\VS{17}Блаженний той, кого Господь карає, тим не цурайсь Господнього навчання!

\VS{18}Поранить він, та сам перевяже рану; ударить він, та його ж руки й гоять.

\VS{19}В шестьох бідах тебе він порятує, та й в сьомій не доторкнесь тебе лихо.

\VS{20}У голодї спасе тебе од смертї, а на війнї — од мечового вдару.

\VS{21}Сховаєшся від бича (лихого) язика, й не злякаєшся спустошення, коли воно прийде.

\VS{22}Із спустошення й голоду будеш сьміятись, і зьвірів земних не будеш лякатись.

\VS{23}Бо в змові з каміннєм у полі будеш, і з польовим зьвіррєм (наче) в договорі.

\VS{24}І взнаєш, що намет твій безпечен, а оглядаючи домівку твою, ти не согрішиш\FTNT{*}{{\FR 5:24 }{\FT{Хоч би ти й пишався достатком і ладом у нїй.}}}.

\VS{25}І побачиш, що потомство твоє многолїчне, й пагонцїв твоїх, як трави на землї.

\VS{26}Увійдеш у гріб, достиглий (віком), як укладаються снопи пшеничні у свій час.

\VS{27}От чого ми дознались; та й так воно й є; вислухай се й затямуй собі!




\par }\Chap{6}{\PP \VerseOne{1}І відказав Йов і промовив:

\VS{2}О, коли б то зважено по правдї нарікання мої, а разом із ними положено на вагу терпіння мої!

\VS{3}Вони певно переважили б пісок у морях! Тим то й слова мої такі гіркі.

\VS{4}Бо стріли вседержителеві (встромлені) в менї; їх отруту ссе дух мій; страхи Господнї встали на мене.

\VS{5}Чи ж реве дикий осел у траві? чи ж риче віл при повних яслах?

\VS{6}Чи ж їдять несмачне без соли, й чи є смак у яйчній білковинї?

\VS{7}(тим часом) До чого не хотїла й доторкнутись душа моя, те становить гидку їжу мою.

\VS{8}О, коби то сталось, чого я бажаю, та сповнив Бог те, чого дожидаю!

\VS{9}О, коли б то Бог ізволив стерти мене, простерти руку свою і вбити мене!

\VS{10}Се (одно) ще було б відрадою менї, і я кріпився б у безпощадній муцї моїй, що не противився словові Сьвятого.

\VS{11}Що ж за сила в мене, щоб надїятись ще менї? і який конець, щоб протягати менї життє моє?

\VS{12}Чи ж моя сила тверда, як твердий камінь? чи може мідь тїло моє?

\VS{13}Чи ж із себе добуду я поміч собі, або чи маю звідкись піддержку?

\VS{14}До страдаючого повинен би мати спожалїннє друг його, наколи він не стратив страху перед Всевишним.

\VS{15}Та брати мої перемінні, мов поток, мов ручаї бистротекучі,

\VS{16}Що каламутні від леду, й повно в них снїгу.

\VS{17}Як же настане тепло, вони малїють, а під жару вони зникають із русел своїх.

\VS{18}Вони змінюють напрям доріг своїх, заходять у пустиню й щезають;

\VS{19}Дивляться, де вони, дороги Темайські; надїються на них дороги Савейські,

\VS{20}Та стають заведені в надїї своїй: приходять туди, та румянїють від стиду.

\VS{21}Так і ви тепер — нїчо: побачили страшне та й полякались.

\VS{22}Чи я казав вам коли: дайте менї, або заплатїть за мене з достатку вашого;

\VS{23}І вирятуйте мене з руки ворожої, і з рук мучителїв викупіть мене?

\VS{24}Навчіте мене, а я замовкну, укажіть, у чому я провинен.

\VS{25}Яка то сила в словах правди! Але що ж доказують докори ваші?

\VS{26}Ви видумуєте речи, щоб докоряти? На вітер пускаєте ви слова ваші!

\VS{27}Ви корите сироту, й копаєте яму другові вашому!

\VS{28}Але я прошу вас: спогляньте на мене; чи буду я говорити неправду перед лицем вашим?

\VS{29}Розберіть, чи є тут неправда? пошукайте, — правда у мене!

\VS{30}Чи є на язицї в мене неправда? Чи вже ж піднебіннє моє не може досмакуватись гіркого?




\par }\Chap{7}{\PP \VerseOne{1}Чи ж не обмежений час чоловікові на землї, а днї (життя) його чи ж не те саме, що днї поденного наймита?

\VS{2}Так, як той раб холодку, а поденьщик жде кінця роботи,

\VS{3}Так і менї допались місяцї без відпочивку, а ночі горя видїлені менї.

\VS{4}Коли лягаю, питаюсь: коли ж то я встану? а вечір тягнеся поволи, й я обертаюсь без кінця, аж засвитає.

\VS{5}Тїло обвили червяки та струпи, мов кора земляна; шкіра на менї ріпава, та й береться все гноєм.

\VS{6}Днї мої летять швидше судна, а конець їх безнадїйний.

\VS{7}Згадай (Боже), що життє моє — подув (вітру), а око моє не вернесь, побачити добро.

\VS{8}Не побачить мене око того, що видїв мене; та й твої очі (звернуться) на мене, — а мене нема.

\VS{9}Рідшає хмара й зникає; так і той, що зступив у глибоку яму, вже не вийде,

\VS{10}Не вернеться вже в домівку свою, і місце його не знати ме вже його.

\VS{11}Тим же то я не стану здержувати уст моїх; говорити му в тїснотї духа мого; буду жалуватись у горю душі моєї.

\VS{12}Чи то ж я море або потвора морська, що ти проти мене сторожу (запору) поставив?

\VS{13}Думаю часом таке: втїшить мене постеля моя, ложе моє поможе менї, горе моє перетерпіти;

\VS{14}Та бо ти жахаєш мене снами, й видивами лякаєш мене,

\VS{15}Так, що душа моя бажає лїпше перериву дихання, лїпше смертї, нїж удержання костей моїх.

\VS{16}Омерзїло менї життє. Чи ж вічно жити менї? Відступи від мене, — та ж днї мої, се марнота!

\VS{17}Що ж бо таке чоловік, що його так цїнуєш, та звертаєш на його ввагу твою,

\VS{18}Та що-ранку звідуєшся до його, й що хвилинки вивідуєш його?

\VS{19}Докіль же не полишиш, докіль не відойдеш від мене, докіль і слини менї не даси проковтнути (спокійно)?

\VS{20}А коли я провинив, то що вчиню тобі, ти наглядниче людей! Чому вчинив єси мене таким мерзенним собі, так що й я самий став тягарем собі?

\VS{21}Та й чому ж би не простити гріха менї й не зняти з мене проступку мого? та ж от, я ляжу в землю, а завтра, хоч би ти й шукав мене, мене вже не буде.




\par }\Chap{8}{\PP \VerseOne{1}І відповів Билдад Савхеаський та й сказав:

\VS{2}Довго ще ти будеш говорити таке? — слова уст твоїх, мов розбурханий вітер!

\VS{3}Чи то ж Бог вивертає суд; і Вседержитель перевертає правду?

\VS{4}Коли дїти твої перед ним согрішили, то він і подав їх у руки проступків їх.

\VS{5}Скоро же ти шукати станеш Бога та помолишся до Вседержителя,

\VS{6}І наколи чист єси й прав, то він зараз стане над тобою й втихомирить оселю правди твоєї.

\VS{7}І хоч би зпершу було в тебе мало, то опісля буде дуже багато.

\VS{8}Бо спитай тільки у давнїх родів і збагни постерігання батьків їх, —

\VS{9}Бо ми вчорашні собі й нїчого не знаєм, тим що наші днї тїнь на землї, —

\VS{10}А вони скажуть тобі й з серця свого випустять слова:

\VS{11}Чи піднімаєсь в гору сїтник без мочарі? чи росте рогозина на безводдї?

\VS{12}Вона молоденька й не підтята, а всихає борше, як инша трава.

\VS{13}Така сама доля всїх тих, що забувають Бога, й надїя лицемірнього погибне;

\VS{14}Впованнє його підрізане, а певність його — сїть павукова.

\VS{15}Він обіпреться на дім свій, та не устоїть; вхопиться його, й не вдержиться.

\VS{16}Він зеленїє на сонцї, аж поза сад сягає галуззє його;

\VS{17}В каміннє вплїтаєсь коріннє його, між каміннє врізуєсь воно;

\VS{18}Та коли вирвуть його з місця його, то місце одцураєсь його, (скаже): не знаю тебе!

\VS{19}От яка втїха на дорозї його! а з землї инші виростають.

\VS{20}Бачиш: Бог не одпихає безвинного, але й не піддержує руки лиходїїв.

\VS{21}Він сповнить ще сьміхом і твої уста й губи твої — радїсним викликом.

\VS{22}Ненавидники твої вкриються соромом, і намет безбожників зникне.




\par }\Chap{9}{\PP \VerseOne{1}І відповів Йов і сказав:

\VS{2}Правда! я знаю, що так; але як оправдаєсь чоловік перед Богом?

\VS{3}А хоч би схотїв стати з ним на прю, то з тисячі й на одно не зʼумів би одказати.

\VS{4}Він серцем премудрий і великий силою; хто проти його вставав та й бував зʼупокоєн?

\VS{5}Він переносить гори й не пізнають їх; він перевертає їх в гнїву свойму;

\VS{6}Він рушає землю з її місця, і стовпи її колихаються;

\VS{7}Скаже сонцеві, — і не зійде, й на звізди печать покладає.

\VS{8}Він самий напинає небеса й ходить по валах морських.

\VS{9}Він і Ведмедя саздав, Орийон і Плеяди, й зорі скриті на полуднї;

\VS{10}Творить великі дива, недовідні, безлїчні.

\VS{11}Ось, він перейде попри мене, й не побачу його; промайне, й не замічу його.

\VS{12}Візьме, та хто заборонить йому? Хто скаже йому: що се ти робиш?

\VS{13}Коли Бог не одверне гнїву свого, впадуть перед ним володарі горді;

\VS{14}Як же менї відказувати йому та прибірати слова проти його?

\VS{15}Хоч би я й прав був, озиватись не буду, а вмоляти му суддю мого.

\VS{16}Як би я покликнув, а він відповів менї, то я не поняв би віри, що мій голос вислухав той,

\VS{17}Що в хуртовинї мене поражає, й без вини мої рани намножує,

\VS{18}Та не дає менї спокійно й відотхнути, а без міри годує мене горем.

\VS{19}Коли питати про силу, то він один могучий; коли же про суд, та хто зведе мене з ним?

\VS{20}Буду я оправдуватись, то самі мої уста обвинуватять мене; як я безвинний, то він вину в менї знайде.

\VS{21}Так! я не винен; байдуже менї жити; нїзащо менї життє.

\VS{22}Все одно; тим то й сказав я, що він (як схоче) губить безвинного й беззаконного.

\VS{23}Як того вбиває одразу бичем, то з муки невинних сміється.

\VS{24}Земля оддана в руки безбожникам; він слїпить очі суддям її. А коли не він, то хто ж инший?

\VS{25}Днї мої хутші од гонця, — мчаться, не бачивши долї;

\VS{26}Мчаться, мов човни легкі, мов орел, що кидаєсь на здобич.

\VS{27}Як я скажу собі: забуду жалощі мої, виясню мій хмурий вид, підбодрю моє серце,

\VS{28}То знов муки мої лякають мене, знаю бо, що не признаєш мене безвинним;

\VS{29}А скоро я винуватий, так чого надармо й силкуватись?

\VS{30}Хоч би я й снїгом обмивсь і найчистїйше очистив руки мої,

\VS{31}То й тодї ти трутиш мене в багно, та й одежа моя буде мною гидитись.

\VS{32}Він бо не людина, як я, щоб я міг одповідати йому й йти вкупі з ним на суд!

\VS{33}І проміж нас нїякий посередник не стане, щоб положив руку на нас обох.

\VS{34}Нехай же відверне він від мене бича свого, й страх його нехай не лякає мене, —

\VS{35}А тодї я говорити му й не збоюсь його, бо я сам собою не такий.




\par }\Chap{10}{\PP \VerseOne{1}Омерзїло душі моїй життє моє; то ж дам я волю смуткові мойму; говорити му в горю душі моєї.

\VS{2}Я скажу Богу: Не обвинувачуй мене, а обяви менї, за що мене так переслїдуєш?

\VS{3}Чи тобі се добрим видиться, що так пригнїтаєш, що байдуже тобі дїло рук твоїх, а на раду безбожників посилаєш сьвітло?

\VS{4}Чи в тебе очі людські, чи по людськи ти бачиш?

\VS{5}Чи в тебе днї, як людські, й роки твої, як у людини,

\VS{6}Що ти аж шукаєш скази в менї й розвідуєшся, чи є гріх у менї,

\VS{7}Хоч знаєш, що я не проступник, та нїкому ратувати мене з руки твоєї?

\VS{8}Руки твої трудились надо мною, й виробили ввесь мій образ навкруги, — й ти губиш мене?

\VS{9}Спогадай, що ти наче глину, обробив мене, а тепер у порох обертаєш мене?

\VS{10}Чи ж не ти вилив мене молоком і згустив мене сиром.

\VS{11}Скірою й тілом зʼодяг мене, а кістьми й жилами скріпив мене,

\VS{12}Життє й милость дарував менї, а опіка твоя хоронила духа мого?

\VS{13}Але й те скривав ти в серцї свойму, — я знаю, що се й було в тебе (на думцї), —

\VS{14}Що, як я провиню, ти взнаєш і не зіставиш гріха мого без кари.

\VS{15}Горе менї, коли я провинив! а хоч я й без гріха, то не зважуся підвести голови моєї. О, я понижений аж надто; то ж зглянься на біду мою;

\VS{16}Вона щораз більша. Ти женеш за мною, мов лев, і знов нападаєш на мене й чудним (силою) показуєш себе в менї.

\VS{17}Виводиш нових твоїх сьвідків проти мене; збільшуєш гнїв твій на мене, і біди, щораз нові, стають боєвою лавою проти мене.

\VS{18}І про що вивів єси мене з утроби? Лучше б я вмер був, як мене ще не бачило нї-чиє око;

\VS{19}Нехай би я, як не бувший на сьвітї, з матірнього живота перенесений був у гріб.

\VS{20}Чи ж не мало вже днїв моїх? Перестань же, відступи від мене, щоб я хоч трохи очуняв,

\VS{21}Покіль пійду — й не вернусь — в країну темряви й тїнї смертньої,

\VS{22}В країну мрака, яким є пітьма тїнї смертньої, де нема порядку, де темрява, як сама чорна пітьма.




\par }\Chap{11}{\PP \VerseOne{1}І промовив Зофар із Нааму й сказав:

\VS{2}Чи вже ж на безлїч слів не треба давати одвіту? Чи вже ж говорун мусить бути праведний?

\VS{3}Нїби твоє пусте базїканнє заставить людей мовчати, щоб ти на глум підіймав, а не було кому тебе пристидати?

\VS{4}Ти говорив: Я суджу право, й чист я в тебе перед очима.

\VS{5}А коли б так Бог схотїв промовити, й отворив уста свої до тебе,

\VS{6}Та показав тобі тайни премудростї, й що тобі вдвоє більше належало б терпіти! Тим то знай, що Бог дещо з проступків твоїх подав у непамять.

\VS{7}Чи то ж ти зможеш умом ізбагнути Бога? Чи зможеш Вседержителя (путь) до конця прослїдити?

\VS{8}Та ж він висший небес, — що ж ти вдїяти зможеш? глибше він всїх безодень, — що можеш зрозуміти?

\VS{9}Міра його довша нїж земля, ширша над моря.

\VS{10}Вхопить кого й закує в окови та поставить на суд, хто відверне його?

\VS{11}Бо він знає людей лицемірних, і бачить проступок, — та й чи ж не зверне на його уваги?

\VS{12}Та пустоголовий чоловік мудрує, хоч людина родиться так, як осля дике.

\VS{13}Але коли ти очистиш серце твоє й простягнеш ід йому руки твої,

\VS{14}І коли нечисть на руцї в тебе, а ти відкинеш її, й не дозволиш, щоб проступок пробував у шатрі твойму,

\VS{15}Тодї піднімеш (сьміло) незамаргане лице твоє, й стояти меш твердо й не будеш боятись.

\VS{16}І тодї забудеш біду, й хиба, як про воду, що протекла, згадувати меш про неї.

\VS{17}І яснїйше, анїж південь, попливе життє твоє, й прояснїєш, мов ранок.

\VS{18}Певність у тебе тодї із надїєю буде; ти захищен, і можеш безпечно почивати.

\VS{19}Будеш лежати собі, й не буде нїкого, хто б тебе страшив, і многі стануть запобігати (ласки) у тебе.

\VS{20}Очі ж ледачих (від плачу) потемнїють, і охорона їх пропаде, й надїя їх зникне.




\par }\Chap{12}{\PP \VerseOne{1}І відповів Йов і сказав:

\VS{2}Справдї так! Тілько ви одні люде, і з вами вмре разом і мудрість!

\VS{3}Але ж і в мене є серце, як у вас, не стою я позаду; та й хто ж не знає сього самого?

\VS{4}Посьміхом другові мойму стався я, що до Бога кликав і Бог одвічав менї; посьміхом — чоловік справедливий і невинний!

\VS{5}Оттак, по думцї того, що сидить собі спокійно, нїзащо є лучиво, призначене тим, що їх ноги потикаються.

\VS{6}За те спокійні й безпечні домівки в грабителїв, роздратовуючих Бога, бо вони Бога, неначе в руках своїх носять!

\VS{7}І справдї: спитай у зьвірят, а вони навчать тебе, — в птаства під небом, а воно зʼясує тобі;

\VS{8}Або поговори з землею, а вона повчить тебе, та й риби в морі скажуть тобі:

\VS{9}Хто з усього того не взнає, що рука Господня сотворила се?

\VS{10}В його руцї дух всього живучого й душа кожного людського тїла.

\VS{11}Чи ж не ухо розбірає слова, й чи не язик доходить смаку страви?

\VS{12}Так і в старцїв мудрість, а в довголїтників розум.

\VS{13}У него ж (Бога) премудрість і міць; в його рада й розум.

\VS{14}Що він розорить, того вже нїхто не збудує; кого він зачинить, нїхто йому не відомкне.

\VS{15}Задержить води, — все повисихає, пустить їх, — розбурять землю.

\VS{16}У його сила й премудрість, перед ним той, хто зблудив, і той, хто звів із дороги.

\VS{17}Він приводить порадників до нерозваги, а суддїв до дурноти.

\VS{18}Здіймає пояс із царів, і оперізує верівкою стан їх;

\VS{19}Уймає князям їх почестї, й повалює хоробрих;

\VS{20}Уймає проречистим язик, і в старцїв мутить розум;

\VS{21}Окриває стидом людей значніх, і безсилить потужних;

\VS{22}Виявляє, що глибоко крилось у темряві, й виводить на сьвітло, що в тїнї смертній;

\VS{23}Множить народи й вигублює їх; розсїває народи, й збірає їх докупи.

\VS{24}Віднімає розум у голов народів землї й пускає їх блудом у пустинї, де нема шляху;

\VS{25}Помацьки ходять вони в темряві без сьвітла, й заточуються, неначе пяні.




\par }\Chap{13}{\PP \VerseOne{1}От же все це вбачало око моє, чуло ухо моє й затямило собі.

\VS{2}Скілько ви знаєте, знаю й я, бо я не пущий за вас.

\VS{3}Та я до Вседержителя рад би говорити, я з Богом бажав би розправляти.

\VS{4}Ви ж тілько льжу куєте; всї ви лїкарі безварті.

\VS{5}О, коли б ви мовчали! се була б ваша мудрість.

\VS{6}Слухайте ж мого осуду, й розважте відповідь із уст моїх:

\VS{7}Чи справдї належало вам задля Бога неправду сплїтати, й задля його льжу говорити?

\VS{8}Чи належало вам притворювятись перед ним і за Бога так змагатись?

\VS{9}А на добре ж воно вийде, коли він схоче вас вивідувати? Чи й його ви так само ошукаєте, як оманють чоловіка?

\VS{10}Грізно скарає він вас, хоч ви потайно й притворюєтесь.

\VS{11}Чи вже ж велич його не страхає вас, і страх перед ним не нападає на вас?

\VS{12}Упомини ваші, як попіль, покрепи ваші — покрепи глиняні.

\VS{13}Замовчіте передо мною, а я буду говорити, хоч би й що менї сталось.

\VS{14}Чого ж би менї торгати тїло моє зубами моїми, й до життя мого простягати руку мою?

\VS{15}Ось, він убиває мене, та я не перестану надїятись; я бажаю лиш оборонити поступки мої перед лицем його.

\VS{16}А се вже буде оправданнєм менї, бо ж підлестник чей же не явиться перед лицем у його!

\VS{17}Вислухайте ж уважно слово моє й ясуваннє моє ушами вашими:

\VS{18}Ось, я завів суд над справою: знаю, що вийду виправданим.

\VS{19}Хто зможе стати проти мене? Бо я борзо вмовкну й віддам дух.

\VS{20}Тілько двох речей не чини (Боже) зо мною, а тодї я не ховати мусь від обличчя у тебе:

\VS{21}Одверни від мене руку твою, й страх перед тобою нехай не потрясає мене.

\VS{22}Тодї зви, а буду відповідати, або я говорити му, а ти відказуй менї.

\VS{23}Скілько ж у мене сказ і гріхів? Покажи менї проступок мій і гріх мій!

\VS{24}За що ти скриваєш лице (ласку) твоє, й за ворога маєш мене собі?

\VS{25}Хочеш хиба стерти зірваний листочок, і за сухою соломинкою гнатись?

\VS{26}Пишеш бо засуд гіркий на мене й дописуєш менї гріхи з молодостї моєї;

\VS{27}Ноги мої в кайдани куєш, і всї стежки мої назираєш, і ходиш слїдом ніг моїх.

\VS{28}Я ж, мов глина, розпадаюсь, як одежа, що її міль переїла.




\par }\Chap{14}{\PP \VerseOne{1}З жінки родиться чоловік, і короткий вік свій у журбі проводить;

\VS{2}Квіткою він виходить та й поникає; тїнню пробігає й не зупиняєсь.

\VS{3}І на такого ти отвираєш очі твої, і зовеш мене на суд із тобою?

\VS{4}Хто з нечистого може чистим родитись? Анї один.

\VS{5}Коли ж йому днї визначені, й число місяцїв його в тебе, коли ти назначив йому гряницю, що її не переступить,

\VS{6}То відступи від його, так, позирни куди геть, нехай він одпочине, покіль, як той поденщик, не скінчить дня свого.

\VS{7}Дереву є хоч надїя, що воно, й зрубане, знов одродиться, й пагонцї з його одростати не перестануть;

\VS{8}Та хоч його корінь в землї й перетрюхне й пень його завмре в поросї,

\VS{9}Але, як тільки почує воду, воно пустить паростки й поросте галуззєм, наче б новопосаджене; —

\VS{10}А чоловік, як умре, розпадає ся; відойшов, і де він подївся?

\VS{11}Води зникають із озера, й ріка посякає й висихає:

\VS{12}Так і людина ляже й не встане; покіль конець небесам, не пробудиться й не підоймесь із сну свого.

\VS{13}О, коли б ти да сховав мене в преисподнїй і там держав мене, аж покіль гнїв твій перейде, й положив реченець, і спогадав знов про мене!

\VS{14}Засне людина, та чи знов оживе ж коли небудь? Через усї днї визначеного менї часу дожидав би я, покіль прийшла б менї зміна.

\VS{15}Ти кликнув би, а я дав би відповідь тобі, й ти подав би ласку твору рук твоїх;

\VS{16}Бо тодї ти лїчив би кроки мої, та не підстерігав би гріха мого;

\VS{17}Ти б запечатав тодї переступ мій, й провину мою закрив би.

\VS{18}Та як гора, падаючи, розсипається, й скала сходить з місця свого;

\VS{19}Як вода стирає каміннє, а розлив її змиває пил земний, так і надїю людську ти в нїщо обертаєш.

\VS{20}Ти тїсниш його до кінця; змінюєш вид його й відсилаєш.

\VS{21}Честь його дїтям, чи нї, він того не знає, понижені вони — йому те байдуже;

\VS{22}Та (покіль жив,) тїло його на йому болестї чує, а душа його в йому в страданнях сумує.




\par }\Chap{15}{\PP \VerseOne{1}І відказав Елифаз із Теману й промовив:

\VS{2}Хиба ж стане мудрий відповідати своїм пустим знаннєм і сповняти нутро своє вітром палючим,

\VS{3}Виправдувати себе словами марними й бесїдою, що не має нїякої сили?

\VS{4}Ти ж і ввесь страх відкинув і за малу маєш собі річ, говорити до Бога!

\VS{5}Се ж безбожність твоя настроїла так уста твої й ти вибрав язик лукавих!

\VS{6}Тебе усуджують власні уста твої, а не я, і твій язик говорить проти тебе.

\VS{7}Хиба ти первим родивсь чоловіком і перше, нїж гори, сотворений?

\VS{8}Хиба в Бога ти в радї бував і (його) премудрість собі присвоїв?

\VS{9}Що знаєш ти, чого б і ми не знали? Що розумієш ти, чого б і ми не розуміли?

\VS{10}Е й проміж нами сїдоголові й старцї, що перейшли віком і батька твого.

\VS{11}Хиба ж се мала річ, щоб Бог тебе потїшив? чи й сього ти не знаєш?

\VS{12}Куди пориває тебе серце твоє, й куди так гордо спозираєш?

\VS{13}Чому ти справив проти Бога дух твій і устами твоїми такі слова верзеш?

\VS{14}Що таке чоловік, щоб йому бути чистим, і хиба праведен той, хто вродився від жінки?

\VS{15}Глянь, він і сьвятим своїм не доймає віри, й самі небеса перед ним ще нечисті:

\VS{16}Тимпаче ж нечиста й гидка людина, що, наче воду, пє беззаконність.

\VS{17}Я буду говорити тобі, тільки слухай мене; я роскажу тобі те, що видав,

\VS{18}Що чували мудрі й не затаїли чуваного від батьків своїх;

\VS{19}В їх одних у руках була ще вся земля, і нї один чужинець ще не вештавсь між ними:

\VS{20}Поки ледачий живе, поти він і мучить себе, та й число лїт (його муки) закрите перед гнобительом;

\VS{21}Шум страху в його в ушах, і під час спокою йде на його вбийник.

\VS{22}Не сподївається він із темряви спастися, а всюди меч перед собою бачить.

\VS{23}Блукаєсь усюди за куском хлїба; знає, що вже йому наготовлений, вже й під рукою в його день чорний.

\VS{24}Страшить його нужда, й тїснота подолїває його, наче царя перед боєм, —

\VS{25}За те, що простягав проти Бога він руку, й що вставав навпроти Вседержителя,

\VS{26}Виступав проти його з гордою шиєю, поза грубими щитами своїми;

\VS{27}За те, що вкрив лице собі салом своїм, а боки свої обложив жиром.

\VS{28}І оселиться він у містах розвалених, в господах, де вже нїхто не живе, що призначені на розвалини.

\VS{29}Не забагатїє він, і не вцїлїє майно його, й не розшириться по землї добуток його.

\VS{30}Мороку він не втече; галуззє його полумє спалить, а його самого подихом уст своїх захопить.

\VS{31}Оманений нехай не довіряє марнотї, бо марна буде й заплата йому.

\VS{32}Перед часом прийде конець йому, й віттє його не буде зеленїти.

\VS{33}Мов виноградина та, поскидає він недоспілу ягоду свою, й, як маслина, поронить цьвіт свій.

\VS{34}Оттак опустїє дом безбожника, й огонь пожере шатри підкупства,

\VS{35}(в думцї) Почав він зло, а зродив льжу, та й нутро (серце) його наготовує зраду.




\par }\Chap{16}{\PP \VerseOne{1}І відповів Йов і сказав:

\VS{2}Чув я доволї такого; гіркі з вас усїх потїшителї!

\VS{3}Чи ти скінчиш вітряну твою мову? і що спонукало тебе таке говорити?

\VS{4}Вмів би й я так, як ви, говорити, як би душа ваша була на місцї душі моєї; й я узброївся б на вас словами й кивав би над вами головою моєю;

\VS{5}Додавав би вам відваги язиком моїм, і рушаннєм губ потїшав би вас.

\VS{6}Та чи я говорю, — не втихає мій смуток; чи перестаю, — він не покидає мене.

\VS{7}Бо він отсе вичерпав мене. Ти (Боже) спустошив всю семю мою.

\VS{8}Ти покрив мене морщинами в сьвідоцтво проти мене; знеможілість моя встає проти мене, винуватить мене прилюдно.

\VS{9}Гнїв його розриває мене й лютує проти мене, скрегоче на мене зубами своїми; ворогом зиркає на мене очима своїми.

\VS{10}Роззявили на мене пащі свої; ругаючись, бють мене по щоках; всї змовились на мене.

\VS{11}Бог віддав мене беззаконникові, й в руки безбожникам кинув мене.

\VS{12}Жив я спокоєн собі, а він потряс мене; взяв мене за шию та побив мене й поставив за цїль собі.

\VS{13}Стріли його оточили кругом мене; він сїче нутро моє без пощади, й пролив на землю жовч мою;

\VS{14}Пробиває в менї пролом за проломом, пре на мене, як велитень-воїн.

\VS{15}Веретище сшив я на тїло моє, й в порох занурив голову мою.

\VS{16}Вид мій почервонїв від плачу, а на віях моїх тїнь смертна, —

\VS{17}Хоч нема кривди на руках моїх, та й молитва моя чиста.

\VS{18}Земле, не закривай крови моєї, й нехай не буде (в тобі) місця жалісному кликові мойму!

\VS{19}Та оце сьвідок мій на небесах, і на висотах заступник мій.

\VS{20}Многомовні други мої! До Бога проливає сльози око моє.

\VS{21}О, коби то міг чоловік правуватись з Богом, як син людський з ближним своїм!

\VS{22}Та вже доходить мій вік до кінця, й я відходжу в дорогу, якою не вертають.




\par }\Chap{17}{\PP \VerseOne{1}Дух жизняний мій ослаб, днї мої згасають; гріб передо мною.

\VS{2}Та коби вони не кепкували, то й серед їх спорів було б око моє спокійне.

\VS{3}О, поручись, заступись за мене сам (Господи) перед собою! бо хто ж би инший ручавсь за мене?

\VS{4}Їх бо ти серце закрив, розуміти не зможуть; тим і не дозволиш їм гору взяти.

\VS{5}Хто призначує другів своїх у добичу собі, у того дїтей очі замеркнуть.

\VS{6}Він учинив мене приповідкою між людьми й сьміховищем у їх.

\VS{7}Темно від горя в очах моїх, і всї члени мої стали, мов тїнь.

\VS{8}Здивуються над сим праведні, а невинним стане досадно на лицеміра.

\VS{9}І буде праведник кріпко держатись путя свого, а чистий руками ще більше набірати ме духу.

\VS{10}Виступайте ж, усї, приступіть! я не найду мудрого між вами.

\VS{11}Днї мої вже уплили, думи мої — думи дорогі серцю — вони розбиті.

\VS{12}Вони ж (муки мої) роблять із ночі день, а з сьвітла темноту.

\VS{13}Та хоч би я й дожидав в надїї, то все ж таки глибокий гріб — домівка моя; в темряві постелю я постїль собі;

\VS{14}Гроб своїм батьком назву, а червам скажу: ви мати моя й сестра моя.

\VS{15}Де ж тут надїя моя? а чого я дожидаю, хто се побачить?

\VS{16}У глибінь земну зійде вона, ляже спокійно зо мною в порох.




\par }\Chap{18}{\PP \VerseOne{1}Відказав Билдад Савхеаський й промовив:

\VS{2}Докіль словами ще вам перекидатися марно? Нумо лиш, братись за за ум, і тодї поговоримо.

\VS{3}Чому вважатись нам за скот і бути пониженими в власних очах наших?

\VS{4}О, ти, що в досадї своїй душу свою роздираєш! Чи то ж задля тебе опустїє земля та пересунуться скелї з місць своїх?

\VS{5}Та ж у безбожного мусить потахнути сьвітло, а з огня його не остане й искри.

\VS{6}Стемнїє сьвітло в домівцї його, й сьвічка його загасне над ним.

\VS{7}Змалїють кроки могучостї його, й повалить його власний намір його;

\VS{8}Бо він попаде в сїть ногами своїми й в плетїнках буде плутатись.

\VS{9}Спіймають пута ноги його, й грабіжник уловить його.

\VS{10}Невидимо розложені по землї силця на його, й западнї по дорозї.

\VS{11}Кругом страхи лякати муть його, й зневолять його кидатись то сюди то туди.

\VS{12}Вичерпаєсь із голоду сила в йому, й погибель готова під боком його.

\VS{13}Зʼїсть тїло його, зʼїсть всї члени його перворідна (небувала) недуга смертї.

\VS{14}Прогнана буде з домівки в його надїя його, а се доведе його до царя страхів\FTNT{*}{{\FR 18:14 }{\FT{До найбільшого страху.}}}.

\VS{15}Осядуть в наметї його (чужі), бо стане він уже не його; домівку його посиплють сїркою.

\VS{16}Знизу усхне коріннє його, а вгорі зовяне верховіттє його.

\VS{17}Щезне про його память із землї й імени його не згадувати муть на базарі.

\VS{18}Проженуть його з сьвітла в тьму, й зітруть його з кругогляду земного.

\VS{19}Нї сина нї внука не буде в народї його, не зістанеться нїхто в домівцї його.

\VS{20}День (погибелї) його злякає потомків, а сучасників обгорне жахом.

\VS{21}Такі пробутки беззаконного, оттаке місце того, хто не знає Бога!




\par }\Chap{19}{\PP \VerseOne{1}І відказав Йов і рече:

\VS{2}Докіль мучити мете душу мою й торгати мене словами?

\VS{3}Вже ж ви й так десять раз соромили мене; чи ж вам не стидно, так тїснити мене?

\VS{4}Коли я й справдї провинився, то провина моя на менї зостанесь.

\VS{5}А коли вам так любо, величатись надо мною й докоряти менї осоромленнєм моїм,

\VS{6}То знайте, що се Бог поверг мене ʼд землї й обвів кругом мене сїть свою.

\VS{7}Ось, я кричу: кривда! й нїхто не чує; я голошу, а нема суду (справедливого).

\VS{8}Він перегородив менї путь, і я не маю переходу, й розпростер темноту на стежки мої.

\VS{9}Зволїк із мене славу мою й зняв вінець із голови моєї.

\VS{10}Навкруги опустошив мене, й я відходжу; й, неначе деревину, вирвав надїю мою.

\VS{11}Він запалав проти мене гнївом своїм, і в одно повернув мене з ворогами своїми.

\VS{12}Полки його\FTNT{*}{{\FR 19:12 }{\FT{Смерть дїтей, хороба, нужда і т. д.}}} притягли купою й справили дорогу собі на мене, та обсїли кругом намет мій.

\VS{13}Браттє моє оддалив від мене, а знакомі мої цураються мене.

\VS{14}Рід мій покинув мене, й знакомі мої забули про мене.

\VS{15}Домівники мої й служебки мої вважають усї за чужого мене; приходнем став я в очах їх.

\VS{16}Кличу раба мого, — він не озивається; мушу моїми його благати устами.

\VS{17}Жінка гидує диханнєм моїм, і менї треба вмоляти її згадкою на дїти від тїла мого.

\VS{18}Ба й малі дїти мене за покидьку вважають: я підведусь, а вони збиткуються надо мною.

\VS{19}Всї, що до грудї моєї тулились, гордують мною, а ті, кого я любив, проти мене встали.

\VS{20}Поприсихали кістки до кожі й до тїла мого, зосталась тільки кожа около зубів моїх:

\VS{21}О, змилосердьтесь, помилуйте мене хоч ви, мої друзї, бо рука Божа побила мене!

\VS{22}За що й ви ще мене женете, так як Бог, наче б не могли насититись тїлом моїм?

\VS{23}О, коли б то слова мої написано! в книзї коли б можна їх начертати рильцем залїзним на олові, —

\VS{24}Про вічні часи на каменї видовбати!

\VS{25}Я знаю\FTNT{†}{{\FR 19:25 }{\FT{Осе ті важні слова.}}} — Відкупитель мій живе, й він у послїдний день підійме з пороху отсю розпадаючуся кожу мою,

\VS{26}І я в тїлї мойму побачу Бога.

\VS{27}Я самий вбачу його; мої очі, не очі когось другого, побачать його. Аж ниє серце в грудї моїй!

\VS{28}Вам про мене сказати б: За що нам гнати його? Як коли б корінь злого знайдено в менї!

\VS{29}О, бійтесь меча (Божого), бо меч той мстить неправду, й знайте, що є суд Божий!




\par }\Chap{20}{\PP \VerseOne{1}Озвався ж Зофар із Нааму та й каже:

\VS{2}Роздумування мої спонукують мене, відказати, й оце я поспішаю виявити їх:

\VS{3}Докір, осоромляючий мене, я вислухав, та дух розуму мого відповість за мене.

\VS{4}Чи ти не знаєш, що од віків, — з того часу, як постав чоловік на землї, —

\VS{5}Веселощі беззаконних коротко тревають, а радість потайного грішника хвилева?

\VS{6}Хоч би під небо зросла його велич, й голова його аж до хмар сягала, —

\VS{7}То він пропаде, як гній його, на віки; хто його бачив, питати ме: де він?

\VS{8}Зникне він, неначе сон, і не знайдуть його; нїби ночная мара, він щезне.

\VS{9}Око, що вбачало його, не побачить його нїколи, й не взрить його вже більше місце його.

\VS{10}Дїти його будуть у старцїв ласки шукати, й руки його повернуть усе, в кого він що пограбив.

\VS{11}Костї його ляжуть з ним у порох із усїма гріхами молодостї його.

\VS{12}Коли зло солодким буде йому в ротї його, й він держати ме його під язиком своїм,

\VS{13}Берегти ме, й не викине, а хоронити ме його в устах своїх, —

\VS{14}То їжа та в його животї візьметься гадючою жовчю в йому.

\VS{15}Добро, що пожер, мусить він виблювати: Бог вирве все з живота його.

\VS{16}Яд він гадючий всисає, так од гадюки й згине.

\VS{17}Не бачити йому річок, рік текучих молоком та медом!

\VS{18}Верне все трудом набуте, проглинути не зможе; по мірі набутків його буде й заплата його, й він не натїшиться.

\VS{19}Він бо тїснив, одправляв убогих; видирав домівки, що їх не будував;

\VS{20}Не знало наситку черево його, й не щадив він нїчого в захланностї своїй.

\VS{21}Нїчо не спаслося від прожорства його, зате ж і не вдержиться щастє його.

\VS{22}В повнотї достатків буде тїсно йому; всї руки покривдованих піднімуться на його.

\VS{23}Коли буде в його чим наситити живіт свій, пошле Бог жар гнїву свого й спустить дощем болї в тїло його.

\VS{24}Ухилиться він од зброї залїзної, — прошиє його лук мідяний.

\VS{25}Схоче вийняти стрілу, а вона вийде з тїла — вийде, блисне крізь жовч його; страх смертний прийде на його!

\VS{26}Вся темнота скрита в нутрі в його; його пожирати ме огонь, нїким не роздуваний; нещастє постигне й все те, що зістане в наметї його.

\VS{27}Небо відкриє провину його, й земля встане проти його.

\VS{28}Щезне добуток дому його, все розпливеться в день гнїву його (Божого).

\VS{29}Се частка від Бога чоловікові беззаконному, й пай, визначений йому Вседержителем!




\par }\Chap{21}{\PP \VerseOne{1}І відказав Йов і промовив:

\VS{2}Вислухайте ж уважно й мою річ, а се буде моя потїха від вас.

\VS{3}Потерпіть менї, а я буду говорити; а тодї вже, як виговорюсь, насьмівайтесь.

\VS{4}Чи то ж до чоловіка вимірена бесїда моя? та й як менї не впадати духом?

\VS{5}Гляньте на мене й вжахнїтесь, та затулїть пальцем уста ваші.

\VS{6}Я тілько спогадаю, а вже здрогаюсь, і страх обгортає тїло моє.

\VS{7}Чим воно дїєсь, що ледачі живуть, доживають старостї, та й силами здорові?

\VS{8}Дїти їх вкупі з ними перед лицем їх, та й внуки їх перед очима в їх.

\VS{9}Доми їх безпечні від страху, і нема бича Божого над ними.

\VS{10}Бик їх заплоднює й не знемогає, корова їх починає й не скидає.

\VS{11}Стадом випускають вони малечу свою, й дїти їх скачуть.

\VS{12}Висьпівують під бубон і цитру, та веселяться, граючи в сопілку;

\VS{13}Вони проводять днї свої в щастю, й в хвилцї (без муки) сходять у глибину (земну).

\VS{14}А між тим вони говорять Богу: йди геть від нас, не хочемо знати доріг (законів) твоїх!

\VS{15}Хто такий Вседержитель, щоб нам йому служити? Що з того за користь, до його молитись?

\VS{16}Бачиш, щастє їх не з їх рук. — Та рада безбожних нехай буде далека від мене!

\VS{17}Або може часто гасне у беззаконних сьвітич, і находить на них біда; чи часто дає він (Бог) на їх пай муки в гнїву свойму?

\VS{18}Вони ж повинні б бути, наче та солімка перед вітром, наче полова, гонена вихром!

\VS{19}(Скажеш:) Бог держить дїтям його нещастє його. — (Нї,) Нехай він відплатить йому самому, щоб він те знав.

\VS{20}Нехай би його таки очі побачили горе своє, й нехай би він самий пив із гнїву Вседержителя.

\VS{21}Бо й яка ж йому жура про дом свій після нього, як місяцїв його лїк закінчився?

\VS{22}Але чи ж то нам Бога вчити мудростї, коли він судить і тих, що горі (в небі)?

\VS{23}Один умірає в повнотї сил своїх, в повному спокої та мирі;

\VS{24}Нутро його повне товщі, а костї в його, неначе напоєні шпігом.

\VS{25}Другий же вмірає в гіркостї душі, не дознавши добра.

\VS{26}А таки вони вкупі лежати муть в землї, й черви покриють їх.

\VS{27}Знаю я, які в вас думки та хитрощі, що проти мене сплїтаєте.

\VS{28}Ви скажете: Де дом князя, а де шатро, що в йому жили проступники?

\VS{29}Хиба ж ви не питали в тих, що в дорозї бували, та й не знаєте їх постерігань?

\VS{30}Що в день біди лиходїй щаджен буває, а в день гнїву одводиться набік?

\VS{31}Хто ж поставить йому перед очі путь його, й хто відплатить йому за те, що він коїв?

\VS{32}Кладовище для його — глибокі гроби; за ним ійде товпа людей, а тим, що йдуть, провожаючи його, навперід його, нема й лїку.

\VS{33}Як же се хочете ви розважити мене пустим? В вашій розвазї одна тільки лож.




\par }\Chap{22}{\PP \VerseOne{1}І відказав Елифаз із Теману й промовив:

\VS{2}Чи вже ж може людина доставляти Богу користь? Мудрий самому собі добра запобігає.

\VS{3}Що за користь у тому про Вседержителя, як ти живеш без гріха? І буде ж він мати хосен із того, що ти держишся доріг невинностї?

\VS{4}Чи може він, боячись тебе, стане з тобою до розправи, пійде судитись із тобою?

\VS{5}Мабуть, неправди твої надто великі, й проступкам твоїм нема й кінця.

\VS{6}Видно, ти брав заклади з браття твого за дрібницю й з пів-нагих здирав послїдущу одежу.

\VS{7}Жажденому не давав ти й водицї напитись, а голодущого прогонив без куска хлїба;

\VS{8}Землю давав тілько дужим під оселю, й тільки значний який осїдавсь на нїй.

\VS{9}Вдови одправляв єси з нїчим, а сироти полишав із порожними руками.

\VS{10}За се кругом тебе силки й стревожив тебе ненадїйний страх,

\VS{11}Та темрява, в якій ти нїчого не бачиш, і глибінь вод покрила тебе.

\VS{12}Чи Бог не висше небес? Глянь у гору на зорі, як вони високо!

\VS{13}Ти ж кажеш: Що знає Бог? Як він кріз хмарі розсудить?

\VS{14}Хмарі — завіса його; ходить по небу, не бачить.

\VS{15}Чи ж ти йдеш стежкою давнїх людей, якими ходили люде беззаконні,

\VS{16}Що перед часом погибли, коли вода, розлившись, їх підмила?

\VS{17}Вони говорили до Бога: Оступись од нас! і думали: що вдїє їм Вседержитель?

\VS{18}Бо він сповняв доми їх добром. — Та звичай безбожників нехай буде далеким від мене! —

\VS{19}Бачили се праведні і всьміхались, а невинні сьміялись із них:

\VS{20}Злюки ті — наче б вигублені вже, а нащадки їх — так, як би вже пожер огонь!

\VS{21}Зблизись же до його — мир тобі буде; з того вийде добро тобі.

\VS{22}Прийми з уст його закон, і бери слова його до серця собі.

\VS{23}Як вернешся до Вседержителя твого, — станеш, мов відбудований; віддалиш беззаконність від пробутку твого, —

\VS{24}Будеш за порох мати блистюче срібло, а проміж каміннєм — золото Офирське.

\VS{25}І буде тодї Вседержитель твоїм золотом і блистючим сріблом у тебе;

\VS{26}Бо тодї будеш радуватись Вседержителем твоїм, і піднімеш до Бога лице твоє.

\VS{27}Помолишся до його, а він вислухає тебе, й віддаси подячні обітницї твої.

\VS{28}Що нї задумаєш, воно станеться тобі, а над дорогами твоїми буде сияти сьвітло.

\VS{29}А коли хто й принижений буде, а ти скажеш: піднесись! то Бог спасе похиленого лицем;

\VS{30}Він вибавить і небезвинного, й буде врятований задля чистоти рук твоїх\FTNT{*}{{\FR 22:30 }{\FT{Що ти їх в молитві за ним піднімав.}}}.




\par }\Chap{23}{\PP \VerseOne{1}І озвавсь Йов і рече:

\VS{2}Ще й сим разом бесїда моя гірка; бо ж і страдання мої більші, нїж стогнання мої.

\VS{3}О, коли б я знав, де знайти його (Бога), й зміг доступити до престолу його!

\VS{4}Я виясив би перед ним справу мою, й уста мої сповнились би оправдуваннєм;

\VS{5}Я б тодї знав, якими словами він менї відповів би, й зрозумів би, що би він менї сказав.

\VS{6}Та чи ж став би то він у повній своїй силї зо мною спорити? О, нї! нехай би тільки звернув увагу на мене.

\VS{7}Тодї я, як праведник, міг би розправлятись із ним — і я на все одержав б виправданнє від суддї мого.

\VS{8}А то я йду вперед — і нема його, повертаю назад і не зустріну його.

\VS{9}Чи робить він що по лївій сторонї, я не бачу; чи скритий десь по правій, я не догляну.

\VS{10}Він же путь мій знає; нехай же ж випробує мене, — я вийду, як золото, чистий.

\VS{11}Бо моя нога стоїть твердо на стежцї його; путї його я пильнував і не відхилявся.

\VS{12}Од заповідї уст його не відступав я; слова уст його хранив я пильнїйш, як мої постанови.

\VS{13}Та він і непорушний; й хто зміг би відвести його? він чинить, що захоче душа його.

\VS{14}Так, він доведе до кінця, що призначив про мене, а такого в його дуже багато.

\VS{15}Тим то я й дрожу перед ним; думаю — й серце холоне.

\VS{16}Бог зломив мого духа, страхом натхнув Вседержитель.

\VS{17}О, чому ж не затратив він мене, закіль ще ся темрява налягла, й не спрятав морок перед видом моїм!




\par }\Chap{24}{\PP \VerseOne{1}Чому перед Вседержителем не закриті часи (відплати), а хто шанує його, чом не знає про ті днї його?

\VS{2}Межі пересувають, займають отари та й гонять пасти, мовляв би, свої;

\VS{3}Граблять осла в сиротини, у вдовицї беруть в заклад корову єдину;

\VS{4}Вбогих спихають з путя, пригноблені всї мусять ховатись.

\VS{5}Се, — як осли дикі в степу, виходять вони на свою роботу, вставши рано, на здобуваннє (харчі); степ їх годує й дїтей їх;

\VS{6}Жнуть вони на полі чужому й збирають виноград у придавлених;

\VS{7}Нагі ночують люде, не маючи чим одягтися, нї вкритись на студенї;

\VS{8}Мокнуть на дощах з гори, туляться попід скелями.

\VS{9}Рвуть вони од грудей сироту, вбогих закладами граблять.

\VS{10}Вони змушують їх блукати нагими, без одежі, й голодних — годуватись (збіраним) колоссєм;

\VS{11}Між мурами бють (нещасні) олїй про них, топчуть (грозди) в точилї, та й смагу терплять.

\VS{12}У містї стогнуть люде, душа гублена квилить, а Бог сього не боронить.

\VS{13}Є між ними й вороги сьвітла, що не знають шляхів його, й не ходять стежками його.

\VS{14}Досьвіта встає убийник, вбиває бідного й нужденного, а ніччю стає злодїєм.

\VS{15}Темряви й те око жде, що до перелюбок ласе; говорить: нїхто не побачить мене, — та й вид собі закриває.

\VS{16}В пітьмі підкопуються в доми, що по днинї собі їх запримітили; сьвітла вони не хотять знати.

\VS{17}Бо густа тьма — се їх ранок, із мороком дружні вони, люба їм пітьма да страхи.

\VS{18}Такий є легкий собі — хоч би й поверх води. О, проклята доля його на землї! Нехай і не бачить дороги садів виноградних!

\VS{19}Посуха й спеки пожирають, хоч би й снїжну воду; оттак безодня — грішників.

\VS{20}Нехай відцурається такого матерня рідна утроба; нехай лакомляться на нього черви; нехай загине про його память; мов та деревина, нехай зломиться беззаконник!

\VS{21}Він гнобить бездїтну, що не роджала дитини, й вдовицї не чинить добра.

\VS{22}Він і дужих перемогає силою своєю; він устає, і нїхто не певний життя свого.

\VS{23}А Бог подає йому безпеку, — він же ж на те й вповає — та очі його (Бога) видять таких поступки.

\VS{24}Піднялись вони високо, — та ось і нема їх; падають і вмірають, як кожний на сьвітї, й неначе колоссє, стинаються.

\VS{25}А коли се не так, то хто мою льжу докаже, й в нїщо оберне мову мою?




\par }\Chap{25}{\PP \VerseOne{1}І відказав Билдад Савхеаський та й промовив:

\VS{2}У його (Бога) й владицтво й снага; він творить мир на висотах своїх.

\VS{3}Хто б його військо злїчив? і над ким він не сияє?

\VS{4}І як же чоловікові бути праведним перед Богом, як може бути чистим, хто від жінки родився?

\VS{5}Ось, навіть місяць, і він не досить ясний, і зорі не чисті перед очима в його!

\VS{6}А тим менше чоловік — черв, і людина, — що як та міль!




\par }\Chap{26}{\PP \VerseOne{1}І відказав Йов і рече:

\VS{2}Ой, як же ти поміг менї, безсильному, як піддержав руку слабому!

\VS{3}Що ж то за раду подав єси немудрому, й як основно вияснив річ!

\VS{4}Кому говорив ти оті слова, і чий дух промовив із тебе?

\VS{5}Рефаїми\FTNT{*}{{\FR 26:5 }{\FT{Велетнї морські, кити.}}} дрожать під водами й все, що в них животїє.

\VS{6}Нага перед ним безодня, й не закритий Аваддон\FTNT{†}{{\FR 26:6 }{\FT{Пекло.}}}.

\VS{7}Північний вітер розпускає він в порожню (воздушну), повісив землю нї на чім.

\VS{8}Він завязав води в хмарах своїх, і хмари не розсїдаються від них.

\VS{9}Він укрив престол свій кругом, розпростерши над ним облак свій.

\VS{10}Він обвів круг гряничний водами аж до гряниць між сьвітлом і тьмою.

\VS{11}Стовпи небес\FTNT{‡}{{\FR 26:11 }{\FT{Значить: або сама твердиня небесна, або гори, сягаючі в хмари.}}} тремтять і лякаються від погрози його.

\VS{12}Силою своєю розбурхує він море, й розумом своїм гнуздає буту його.

\VS{13}Дух його прикрасив небо, рука його утворила бистрого скорпіона\FTNT{§}{{\FR 26:13 }{\FT{Блискавку.}}}.

\VS{14}Се ж тілько частинки дїл його, й як то ще не багато чували ми про його! А хто ж би зміг зрозуміти всю велич могучостї його?




\par }\Chap{27}{\PP \VerseOne{1}І повів Йов дальш мудру мову свою й говорив:

\VS{2}Вірно, як жив Бог, (хоч і не дав менї суду), і Вседержитель, (хоч і огірчив мою душу),

\VS{3}Що, покіль я ще дишу, й дух його в ніздрах моїх,

\VS{4}Не скажуть уста мої неправди, й льжи мій язик не промовить.

\VS{5}Далеко се від мене, щоб я вас непохибними вважав; нї! поки тху мого, я праведностї моєї не зречуся.

\VS{6}Твердо при правдї стояв я й не попущусь її; совість моя не докорить менї по весь вік мій.

\VS{7}Ворог мій буде менї, як безбожник, а той, що встає проти мене, як беззаконник.

\VS{8}Бо й яку може мати надїю лицемірний, коли візме, коли вирве йому Бог душу його?

\VS{9}Чи ж вислухає Бог клик його, коли прийде на його нужда?

\VS{10}Чи Вседержитель буде відрадою йому, чи можна буде йому призивати його кожного часу?

\VS{11}Виявлю вам, що в руцї в Бога; не втаю, що у Вседержителя.

\VS{12}Бачили ви й самі; на що ж вам стілько молоти?

\VS{13}От злюцї в Бога доля, і пай, який допадаєсь од Бога гнобителям:

\VS{14}Як прибудуть йому сини, то хиба під меч, а потомки його не наситяться хлїбом.

\VS{15}Хто ж зістане по йому, того забере смерть у гріб, а й вдови по них голосити не будуть.

\VS{16}Хоч він надбає купи срібла, як піску, а одежі, наче глини, наскладає,

\VS{17}То він наскладає, а праведник буде одягатись, а сріблом невинний забагатїє.

\VS{18}Строїть він дім собі, — то як червяк, і, як садовий сторож, робить собі будку;

\VS{19}Лагає спати багатим, та таким не встане; отвирає очі, а він вже не той.

\VS{20}Страх, мов потоп, прийде ва його неждано, й буря в ночі ухопить його.

\VS{21}Вітер восточний підойме й понесе його, й летом помчить він поперед його;

\VS{22}Напре бо на його й не пощадить, хоч як би він змагався втечи від його.

\VS{23}Тільки руками сплеснуть про його, й засвищуть про його над місцем його.




\par }\Chap{28}{\PP \VerseOne{1}Так! срібло має початкову жилу, й золото своє місце, де його плавлють.

\VS{2}Залїзо добувають із землї, а мідь витоплюють із каміння.

\VS{3}(Чоловік) робить кінець тьмі й пильно шукає за (таким) каменем у мороцї й найглухійшій темнотї.

\VS{4}Пробивають закоп у місцях, де не постала нога; спускаючись, висять і сумують далеко від людей.

\VS{5}Земля, де хлїб росте, у нутрі розрита, неначе огнем.

\VS{6}Камінь її — то сафир із золотими крупцями.

\VS{7}Стежки туди не знає хижа птиця, й не зазирнуло туди око яструба;

\VS{8}Не топтали її левчуки, й не ходив по нїй шакаль.

\VS{9}На граніт накладає він (чоловік) руку свою, з коренем перевертає гори.

\VS{10}В скелях прорубує канали, й все дорогоцїнне вбачає око його.

\VS{11}Зупиняє протоки бурчаків і, що заховано в тьмі, все те на сьвітло виносить.

\VS{12}А де ж мудрість знайти? і де є місце розуму?

\VS{13}Чоловік не знає цїни її, й не знаходиться вона на землї живих.

\VS{14}Безодня говорить: Не в менї вона; та й море каже: Не в мене!

\VS{15}Не продається вона за золото та й не вимінюєсь її за срібло ваговите;

\VS{16}Не в цїнї вона з золотом Офирським, нї з дорогоцїнним ониксом, нї з сафіром.

\VS{17}Не рівняєсь із нею золото й кришталь, та й не виміняєш її за посуди щирозолоті.

\VS{18}А про коралї та перли й згадувати нїщо; здобути премудрість — цїннїйш над рубини.

\VS{19}Ба й топаз Етиопський їй не рівня; щирим золотом не цїнуєсь вона.

\VS{20}Звідки ж береся премудрість? і де є місце розуму?

\VS{21}Від усього, що живе, скрита вона, ба не догледить її й птаство піднебесне.

\VS{22}Правда, безодня та смерть говорять: до ушей наших доходила чутка про неї;

\VS{23}Але тільки Бог знає тропу до неї та знає й місце її.

\VS{24}Він бо прозирає всї концї сьвіту, й що під небом, він вбачає.

\VS{25}Як він визначив вітрові вагу й водї давав міру,

\VS{26}Коли вказував дощам закон, а блискавицям дорогу, —

\VS{27}Тодї він бачив її й явив її, й приспособив її, та навчив ще й слїдити її,

\VS{28}І сказав чоловіку: Страх Господень — се справдїшня премудрість тобі; берегтись злого — се розум.




\par }\Chap{29}{\PP \VerseOne{1}І повів Йов далїй поважну мову свою й говорив:

\VS{2}О, коли б я був такий, як у тих місяцях, що минули, як у ті днї, коли Бог ще стеріг мене;

\VS{3}Коли його сьвітло ще блищало в мене над головою, й я при сьвітлї (ласки) його ходив посеред темряви;

\VS{4}Як в молодощах моїх ласка Божа витала понад наметом моїм;

\VS{5}Коли то Вседержитель був ще зо мною, а дїти мої кругом мене;

\VS{6}Коли то дороги мої залиті були молоком, а скеля точила потоки олїї!

\VS{7}Тодї виходив я, було до воріт міста\FTNT{*}{{\FR 29:7 }{\FT{У давнину були ворота міст під широчезним склепіннєм, і там відбувались збори, суди й т. др.}}}, й уставляв на майданї сїдалище себі,

\VS{8}Хлопцї загледять мене, й ховаються, старцї встають і стоять;

\VS{9}Значні здержуються від бесїди й кладуть палцї на уста свої.

\VS{10}Голос старшин умовкає, а язик прилипає до піднебіння в їх.

\VS{11}Ухо, що почує мене, вже й благословляє мене; око, що бачить мене, вже мене й величає;

\VS{12}Бо рятував терплячого, що голосив, і сироту безпомочного.

\VS{13}Хто погибав, того благословеннє приходило на мене, а серцю вдовицї подавав я відраду.

\VS{14}Я одягавсь у справедливість, а суд мій окрашував мене, мов мантиєю й вінцем.

\VS{15}Я був очима слїпому й ногами кульгавому;

\VS{16}Я був батьком убогим і всяку справу незнану розбірав я розважливо.

\VS{17}Злюцї торощив я челюстї і виривав із зубів у його здобичу.

\VS{18}От і мовляв я собі: Вмру я в свойму гнїздї й днїв моїх буде много, як піску;

\VS{19}Корінь мій відкритий буде приступови води, й роси ночувати муть на галуззю мойму.

\VS{20}Слава моя не зостарієсь, а лук мій останесь кріпким у руцї в мене.

\VS{21}Бувало, слухали мене, й дожидали мовчки поради моєї.

\VS{22}Слів моїх уже й не розбірали, слова мої капали дощиком на них.

\VS{23}Дожидали мене, й, як (земля) до опізненого дощу, отвирали роти свої.

\VS{24}Бувало, всьміхнусь до них — а вони й не довіряють; веселого лиця мого нїколи не омрячили.

\VS{25}Я назначав поступки їх, і засїдав на передньому місцї, та жив, нїби царь проміж своїм військом, як утїшитель плачучих.




\par }\Chap{30}{\PP \VerseOne{1}Нинї ж глузують із мене менші від мене лїтами, такі, що їх батьків я б не прийняв і між пастуші собаки.

\VS{2}Бо й сила в руках їх — до чого вона менї була? вони вже пережили пору свою.

\VS{3}Нуждою й голодом висушені, йдуть вони в степ безводний, мрачний та опустїлий;

\VS{4}Щиплють лободу попід корчами, — ягоди ялівцю — се хлїб їх.

\VS{5}Із громади проганяють їх, мов на злодїїв, гукають на них,

\VS{6}Щоб у байраках жили, по печерах та по скелях.

\VS{7}Там вони ревуть проміж кущами, куляться під тернєм.

\VS{8}Люде викинені, люде безіменні, викиди землї!

\VS{9}У них то став я піснею тепер, кормом їх розмов.

\VS{10}Мною гидують вони, тїкають далеко від мене, й не стидаються спльовувати передо мною.

\VS{11}Тим, що він (Бог) розвязав поводи мої й побив мене, то й вони скинули з себе узди передо мною,

\VS{12}З правого боку встає покидь ся, й валить із ніг мене, прямує пагубну дорогу свою проти мене.

\VS{13}Зрили стежку мою, все зʼуміли зробити на мою погибель, а нема, хто б подав підмогу.

\VS{14}Вони прийшли на мене, наче б крізь широкий перелом у мурі, з шумом ринулись на мене.

\VS{15}Страх ударив на мене; вітром розвіялась велич моя, а щастє моє унеслось, як хмара.

\VS{16}А нинї ниє душа моя в менї; днї смутку обгорнули мене.

\VS{17}Ніччю вертить мене в костях моїх, і жили мої не мають спокою.

\VS{18}Трудно, о трудно менї зняти одежу з себе, краї обгортки моєї давлять мене.

\VS{19}Кинув мене він у грязь, я взявся попелом і пилом.

\VS{20}Кричма до тебе кричу, а ти не чуєш, — стою, а ти дивишся (мовчки) на мене.

\VS{21}Немилосердним зробивсь ти менї, сильною рукою ворогуєш проти мене.

\VS{22}Ти зняв мене, пустив летїти з вітром і розбиваєш мене.

\VS{23}О, я знаю, що ти примчиш мене ʼд смертї, до дому, де збіраються всї живучі.

\VS{24}Та він же не простягне руки своєї на дім костей; бо чи ж будуть вони кричати, як би їх стирав?

\VS{25}А хиба ж я не плакав над тим, хто горював; чи ж не смутилось серце моє над бідними?

\VS{26}А тим часом, коли дожидав добра, прийшло на мене лихо; коли сподївався сьвітла, тьма мене окрила.

\VS{27}Нутро моє кипить і не перестає; днї печальні прийшли на мене.

\VS{28}Я почорнїлий ходжу, та не від сонця; серед громади стаю і кричу.

\VS{29}Я братом шакалам зробивсь, струсям товаришем стався.

\VS{30}Кожа вчорнїла моя, костї обгоріли від жару.

\VS{31}І цитра моя голосить, і сопілка ридає.




\par }\Chap{31}{\PP \VerseOne{1}З очима моїми вчинив я вмову, щоб і не думати про дївицю.

\VS{2}Бо й яка ж доля була б менї від Бога з висоти й яке наслїддє від Вседержителя з неба?

\VS{3}Чи ж не погибель безбожному, й не допуст лиходїєві?

\VS{4}Та й чи ж не бачив він доріг моїх, — не лїчив всї ступнї мої?

\VS{5}Як я ходив у марнотї й неправдї, а нога моя квапила до омани, —

\VS{6}То нехай зважать мене на вазї правди й Бог розпізнає мою безвинність.

\VS{7}Наколи ноги мої схибили з правої путї й серце моє ходило слїдом за очима моїми, та коли що небудь нечисте прилипло до рук моїх,

\VS{8}Так нехай я сїю, а їсть хто иншій, і нехай пагонцї мої вирвані будуть із коріннєм.

\VS{9}Як до чужої жони коли небудь серце моє загорілось, і я засїдавсь зрадливо під дверима в ближнього мого,

\VS{10}Так нехай жінка моя жорнить на другого, й нехай другі збиткуються над нею.

\VS{11}Се ж бо й гріх і проступок, що під суд підпадає;

\VS{12}Се той огонь, що жере аж до загуби, й він усе майно моє викоренив би до щаду.

\VS{13}Як би я нехтував право раба чи рабинї моєї, коли б вони правувались зо мною,

\VS{14}То що б я робив, коли б Бог встав і поглянув на мене, й що б я міг відказати йому?

\VS{15}Хиба ж бо не той, що мене збудував в утробі, збудував і його, й однако дав нам образ у матернім лонї?

\VS{16}Хиба ж я відказував злиденним у їх просьбі, або томив очі вдові (дожидаючій помочи)?

\VS{17}Чи сам же я зʼїдав мій шматок хлїба, а не їв з його й сиротина?

\VS{18}Та ж він ріс у мене, як у батька, і ще з малку малого мого піклувавсь я вдовою.

\VS{19}Як я побачу було кого погибаючого, або без одежі злидаря, що не мав чим прикритись, —

\VS{20}Чи ж не благословляли мене стегна його (за одежу), чи ж не обогрівала його вовна з отари моєї?

\VS{21}Як на безбатьченка зняв я руку, хоч я знав, що мати му оборону в воротях (на судї),

\VS{22}То нехай рамено моє відпаде од плеча, а рука моя відломиться від ліктя,

\VS{23}Бо страшна менї була б кара від Бога: я б перед величчю його не устоявся.

\VS{24}Не вже ж покладав я в золотї опору мою, або промовляв до скарбу: ти надїя моя?

\VS{25}Чи ж я тїшився моїм статком великим, та що рука моя придбала багато?

\VS{26}Дивлячись на сонце, як воно сяє, як той місяць велично пливе,

\VS{27}Чи дав я увестись серцю мойму тайкома, та й чи ж цїлували уста мої (на їх шану) руку мою?

\VS{28}Та ж се був би проступок, підпадаючий під суд, бо тодї відрікся б я Бога Всевишнього.

\VS{29}Чи радїв я з погибелї ворога мого, або веселився, коли постигло його нещастє?

\VS{30}Нї! я нїколи не дав устам моїм волї, грішити, проклинаючи душу його.

\VS{31}Чи не говорила ж челядь шатра мого: хто ж не наситився б мясом його?

\VS{32}Приходень нїколи не ночував на улицї; двері мої отвирав я всякому, хто мимо проходив.

\VS{33}Коли б я робом людським таїв проступки мої, й скривав у грудях хиби мої,

\VS{34}То менї страшно було б перед громадою, й погорда краян лякала б мене, й я мовчав би та й не виходив за двері.

\VS{35}О, коли б то хтось переслухав мене! Се моє бажаннє, щоб Вседержитель дав відповідь менї, а оборонник мій все те списав!

\VS{36}Я носив би той запис на плечах моїх, і вкладав собі, як вінець;

\VS{37}Я б виявив йому кожний ступінь мій, а наближався б до його\FTNT{*}{{\FR 31:37 }{\FT{До того, хто б списав всї поступки мої.}}}, мов до князя.

\VS{38}Коли поле моє проти мене кричало, і загони його на мене нарікали;

\VS{39}Коли їв я вроджай його та й не віддячив за його, й томив життє робітників,

\VS{40}То нехай замість пшеницї росте в мене осетий, а замість ячменю — кукіль! І скінчились слова Йовові.




\par }\Chap{32}{\PP \VerseOne{1}Як же ті трі мужі вже не відказували Йовові, тим що він себе мав за праведного,

\VS{2}Тодї запалав гнївом Еліуй Барахиїленко, з Бузу, з роду Рамового; а запалав гнїв його на Йова за те, що виправдував себе більш, анїж Бога;

\VS{3}А на трьох другів його досадував за те, що не знайшли влучної відповідї, а тільки винуватили Йова.

\VS{4}Еліуй же ждав, покіль Йов говорив, бо ті були старші його віком.

\VS{5}Як же побачив Еліуй, що уста тих трьох мужів не вміли більш відказувати, то й запалав гнївом.

\VS{6}От і озвавсь Еліуй Барахиїленко з Бузу так: Я молодий, а ви вже старцї: я боявсь висказувати мою думку.

\VS{7}Я собі думав: Нехай говорять днї, і многі лїта навчають мудростї.

\VS{8}Але дух у чоловіцї та вдохновеннє від Вседержителя дають йому розум.

\VS{9}Не самі ж тільки многолїтні розумні, та й не самі старцї знають правду.

\VS{10}От чому я говорю. Тим то вислухайте мене, виповім і я те, що знаю.

\VS{11}Ось, я вижидав, що ви казати мете, — вслуховавсь у ваші розсуджування, докіль ви придумували, що б сказати.

\VS{12}Пильно дивився на вас, та ось нї один із вас не спромігся доказати провину Йову, ба вже й перестали відповідати на слова його.

\VS{13}Не говоріте: ми знайшли мудрість у йому, й хиба Бог опрокине його, а не чоловік.

\VS{14}От же, коли б він обертав слова свої до мене, я б не по вашому вмів на його річ відказати.

\VS{15}Полякались, мовчять, перестали говорити.

\VS{16}А коли я жду, а вони не говорять, зʼупинились і вже не відказують,

\VS{17}То я відкажу й виявлю мою думку.

\VS{18}Повен я слова, й дух мій в менї розпирає мене.

\VS{19}Справдї, нутро моє, як молоде вино в зачиненій посудинї: воно готове розпукнутись, неначе міх новий.

\VS{20}Виговорюсь; стане менї легче; відчиню уста мої й відкажу.

\VS{21}Не дивити мусь на лице чоловіка й нїякому чоловікові лестити не буду,

\VS{22}Лестити бо я не вмію, нехай би й зараз убив мене Творець мій!




\par }\Chap{33}{\PP \VerseOne{1}Ітак, слухай, Йове, мови моєї і вважай на кожне слово моє!

\VS{2}Ось, я одверзаю уста мої, язик мій промовляє з гортанї моєї.

\VS{3}Слова мої з щирого серця, а уста мої возглаголють чисті думки.

\VS{4}Дух Божий создав мене, й Вседержитель надихав життєм.

\VS{5}Коли маєш снагу, — відказуй менї й стань проти мене.

\VS{6}Ось я, по твому бажанню, стаю замість Бога. Та й я утворений з глини;

\VS{7}Тим ти не маєш чого зворушуватись через мене, та й рука моя не буде важка про тебе.

\VS{8}Ти говорив в уші мої, й я чув голос слів:

\VS{9}Чист я, не маю гріха, провини в мене немає, анї неправди.

\VS{10}Він же найшов вину на мене й має мене за ворога свого;

\VS{11}Ноги мої в кайдани закував і всї стежки мої назирає.

\VS{12}От і неправ єси в тому, відказую я тобі, бо Бог висше людини.

\VS{13}Що тобі спорити з ним? та ж він не здає справи з нїякого дїла свого.

\VS{14}Бог скаже раз, а коли на те не вважають, ще й другий раз.

\VS{15}У снї, в нічному видиві, коли сон находить на людей, коли дрімаємо на ложі,

\VS{16}Тодї він відтулює в чоловіка ухо й втискає йому свою науку,

\VS{17}Щоб впинити чоловіка від якого наміру й від гординї заховати;

\VS{18}Щоб одвести душу його від пропастї, й життє його від убиття мечем.

\VS{19}Або наводиться він на розум хоробою на постелї своїй та тяжким болем у всїх костях своїх,

\VS{20}Так, що він одвертається від хлїба й душа його від улюбленої страви.

\VS{21}Тїло спадає на нім, так що його не видко, самі костї виставляються, що їх перш не було видно.

\VS{22}А душа його наближуєсь ід могилї, а життє його ʼд смертї.

\VS{23}Добре, коли в кого є ангел-хранитель, один із тисячей, що вказують праву дорогу чоловікові, —

\VS{24}То Бог змилується над ним і скаже: Спаси його од могили; я знайшов, за що маю бути милосерним йому.

\VS{25}Тодї зробиться тїло його сьвіжійше, анїж у дитини, й вернеться він до молодощів.

\VS{26}Буде молитись він до Бога, й покаже йому ласку; засьвітить ясним лицем над ним, і верне йому його праведність.

\VS{27}І подивиться він на людей і скаже: грішив я й кривив правдою, та не відплачено менї.

\VS{28}Душу мою слобонив від загибелї й бачить вона сьвітло.

\VS{29}Двійчі й трійчі таке чинить Бог із чоловіком,

\VS{30}Щоб його життє спасти від ями й сьвітлом живих осияти.

\VS{31}Уважай же, Йове, слухай мене, мовчи й дай менї говорити.

\VS{32}А коли маєш що сказати, промов; я рад би, щоб ти оправдився;

\VS{33}А коли нї, так слухай мене, мовчи, а я навчу тебе мудростї.




\par }\Chap{34}{\PP \VerseOne{1}І говорив Еліуй дальше й казав:

\VS{2}Слухайте, мудрі, моєї річі, нахилїть до мене ухо, ви розумні!

\VS{3}Ухо бо слова розбірає, як піднебіннє розізнає смак у їдї.

\VS{4}Зложім суд між собою й визнаймо, що добре.

\VS{5}Ось, Йов сказав: Я прав, та Бог відмовив менї суду.

\VS{6}Чи ж менї лгати на правду мою? Моя невилїчима рана — незаслужена.

\VS{7}Хиба є де такий чоловік, як Йов, що глумує, мов би пив воду,

\VS{8}Товаришує беззаконним і ходить з людьми безбожними?

\VS{9}Він бо сказав: Нема з того хісна чоловікові, як угоджає Богу.

\VS{10}Слухайте ж, мужі мудрі, мене! Не може бути в Бога неправди, у Вседержителя — несправедливого суду,

\VS{11}Він бо дає чоловіку, що заробив дїлами, й після поступків мужа відплачує йому.

\VS{12}Праведне слово, Бог кривди не чинить, і Вседержитель не вивертає суду.

\VS{13}Хто окрім його дбає про землю? Хто дає лад у вселеннїй?

\VS{14}Оберни він серце своє до себе самого, й візьми дух її й диханнє її до себе, —

\VS{15}Все живе зараз би зникло, прахом би люде взялися.

\VS{16}От же, коли маєш розум, то слухай й вважай на слова мої.

\VS{17}Хто ненавидїв би правду, то як би він сьвітом правив? І можеш же ти найправеднїйшого обвиняти?

\VS{18}Хиба можна сказати цареві: ти — безбожник, а князям: ви — беззаконники?

\VS{19}Та він не зважає на особи князїв і не волїє він багатого нїж убогого, бо всї вони — дїло рук його.

\VS{20}Нагло вмірають вони; серед ночі зворушиться нарід, і вони зникають; і сильних проганяють не силою.

\VS{21}Очі бо його над дорогами чоловіка, й бачить він кожний ступінь його.

\VS{22}Нема темряви, нї глухої тїнї, де б могли заховатись беззаконнующі.

\VS{23}Опісля він уже не домагаєсь від чоловіка, щоб ставав на суд з Богом.

\VS{24}Він стирає можних без допиту й ставить других намість їх,

\VS{25}Бо він виявляє дїла їх, і скидає їх одної ночі, й вони щезають,

\VS{26}Як беззаконних, карає він їх перед очима в других.

\VS{27}За те, що відхилились від його і всїх доріг його не хотїли розуміти,

\VS{28}Так що дійшов до його клик злиденних, і він почув стогни придавлених.

\VS{29}Як упокій він дарує, — хто тодї потрівожить? як він своє лице заховає, хто на його спогляне? — все одно, чи народ, чи один чоловік,

\VS{30}Щоб лицемір не царював, блазнячи народ.

\VS{31}От як треба до Бога говорити: Я потерпів кару, — більш не буду грішити;

\VS{32}А чого я не розумію, — ти навчи мене, і скоро вчинив беззаконність, вже більше не буду.

\VS{33}Чи то ж по твойму судові має він одплачувати? І як ти відкидаєш, то й ти маєш вибірати, а не я; говори ж, що знаєш.

\VS{34}Люде розумні скажуть менї, а так само й кожний чоловік мудрий, що мене чує:

\VS{35}Йов говорив нерозумно, й у словах його нема глузду.

\VS{36}Я б хотїв, щоб Йова докладно питано, після відповідей його, які лицюють хиба людям безбожним.

\VS{37}Інакше він до гріха свого придасть іще й відступ (од Бога), та буде ще перед нами й в долонї плескати, й наговорить іще більше проти Бога.




\par }\Chap{35}{\PP \VerseOne{1}І вів Еліуй далїй свою річ і говорив:

\VS{2}Не вже ж видиться тобі се справедливим, що ти сказав: Я праведнїйший, анїж сам Бог?

\VS{3}Ти бо сказав: що за користь менї, й що прибуло б менї з того навперід, як і послї того, як би я согрішив?

\VS{4}Я відкажу й самому тобі й твоїм друзям з тобою:

\VS{5}Глянь лиш на небо й побач; глянь на хмарі, що над тобою.

\VS{6}Як ти грішиш, що за шкоду йому причиняєш? і хоч би ти проступки твої незнати як збільшив, то що вдїєш ти йому?

\VS{7}Коли ти праведен, що ж даєш йому? або що він з руки в тебе візьме?

\VS{8}Безбожність твоя причинить шкоди тільки чоловікові, та й праведність твоя буде хосенна синові чоловічому.

\VS{9}Під силою угнїтаючих стогнуть угнетені й нарікають під рокою можних;

\VS{10}Та нїхто не говорить: Де Бог, мій сотворитель, що його й в ночі осьпівують?

\VS{11}Що більш, як зьвіррє земне, нас навчає, і більш, як птаство піднебесне, врозумляє?

\VS{12}Хоч і кричать, не відказує, задля гординї злих людей.

\VS{13}Але се неправда, будьто Бог не чує й Вседержитель не вглядає в те.

\VS{14}Хоч ти й сказав, що не бачиш його, та суд уже готовий у його, — жди його.

\VS{15}Але тепер, тим що гнїв Божий не навідав його, й він іще не спізнав його по всїй лютостї його,

\VS{16}Відчинив Йов легкодушно уста свої й розкидає нерозважно словами.




\par }\Chap{36}{\PP \VerseOne{1}І провадив Еліуй річ дальше й говорив:

\VS{2}Зажди ще трохи; я покажу тобі, що маю ще дещо про Бога сказати.

\VS{3}Почну розслїди мої здалека й стану в оборонї справедливостї Творця мого.

\VS{4}Льжи бо певно нема в слові мойму; явлюсь тобі в повнотї знання мого.

\VS{5}Знай, Бог могучий, однакже не гордить сильним, що кріпкий серцем.

\VS{6}Але він і не піддержує безбожників і дає придавленим, що їм належить.

\VS{7}Не одвертає очей він од людей правих, і на все саджає їх поруч із царями на престолї й приводить до поваги.

\VS{8}Як же инші в кайданах і звязані повороззєм нужди —

\VS{9}Він їх дїла їм покаже й гріхи їх превеликі;

\VS{10}Та відтулює їм ухо, щоб розуміли, й велить завернутись од їх ледачих учинків.

\VS{11}І, як послухають та стануть йому служити, то й провожати муть днї свої в щастї, і лїта свої в радощах;

\VS{12}Як же не послухають, — згинуть од (Божого) стрілу й визівнуть духа в слїпотї своїй.

\VS{13}Лукаві же — вони зрушують серцем своїм гнїв (Божий); вони й не кличуть до його, коли закує їх в кайдани;

\VS{14}Тим і мруть вони в молодощах, а життє їх із блудниками.

\VS{15}Бідного ж він рятує з біди його, і в тїснотї відтулює ухо його\FTNT{*}{{\FR 36:15 }{\FT{Щоб почув ласкаві слова Божі.}}}.

\VS{16}Викликав би й тебе він з тїсноти на місце просторе, де нема притиску, й на столї твойму страва повна була б товщі.

\VS{17}Да в тебе повно розсудів безбожних, а суд і присуд — укупі.

\VS{18}О, нехай не вдарить тебе гнїв Божий карою! І найбільший викуп не спас би тебе.

\VS{19}Чи ж дасть бо він яку цїну твому багацтву? Нї, — анї золотові, анї нїякому скарбові.

\VS{20}О, не бажай тієї ночі, коли й народи з своїх місць зникають!

\VS{21}Остерегайсь, не нахиляйсь до безбожностї, яку ти волїєш, нїж тихо страдати.

\VS{22}Глянь, Бог у силї величен, і де такий, як він, законодавець?

\VS{23}Хто йому вкаже дорогу його; хто скаже: Ти чиниш несправедливість?

\VS{24}Памятай на те, щоб його дїла хвалити, що їх люде видять.

\VS{25}Всї бо люде можуть їх бачити; чоловік може їх і надалеки постерігати.

\VS{26}Ось, Бог великий й годї нам його поняти; лїт його нам не злїчити.

\VS{27}Краплями збірає він води, а вони силою виливаються дощем;

\VS{28}Ринуть вони із хмар, і густо лиються на людей.

\VS{29}А хто може зміркувати, як за далеко облаки сягають, або тріск у шатрі його?

\VS{30}А ось, він обливає його сьвітлом своїм і покриває дно моря.

\VS{31}Звідси судить він народи, звідси дає багату поживу.

\VS{32}В жменях держить блискавицю й приказує їй, кого вдарити.

\VS{33}Грім дає знати про неї, та й скот відчуває, що дїєсь.




\par }\Chap{37}{\PP \VerseOne{1}А від сього\FTNT{*}{{\FR 37:1 }{\FT{Від сього, що маю тепер говорити.}}} тремтить серце в менї й зрушилось із місця свого.

\VS{2}Слухайте, слухайте грому; се голос, що виходить із уст його.

\VS{3}По під усїм небом реве він, блиск його — на всю землю.

\VS{4}Ззаду його гуде голос; грімить він голосом величі своєї й не зʼупиняє його, коли голос його почуто.

\VS{5}Гласом своїм грімить Бог предивно, творить дїла великі, нам недослїдимі.

\VS{6}Він каже снїгові: Окрий землю! Ливень і дощ в його волї.

\VS{7}Людям печатає руки\FTNT{†}{{\FR 37:7 }{\FT{Бо не можуть через зливу робити.}}}, щоб усї взнали дїло його.

\VS{8}Зьвір утїкає в свій сховок і держиться в своїх леговищах.

\VS{9}Буря приходить з полудня, з півночі ж — студень.

\VS{10}Від подиху Божого стає лід, і поверхність води стинається.

\VS{11}Вогкостю наповняє він хмяри, а облаки сиплють сьвітло його,

\VS{12}І пускаються вони в напрямі намірів його, щоб виконати те, що він приказує їм, на поверхнї заселеної землї,

\VS{13}Він велить їм ійти або на скараннє, або на благословеннє, або на помилуваннє.

\VS{14}Слухай же сього, Иове; стій і роздумуй чудні дїла Божі.

\VS{15}Знаєш же, як він послугуєсь ними, та як із хмари сьвітло викликає?

\VS{16}Розумієш же рівновагу хмар, се чудне дїло (Бога) найзвершеннїйшого в знаннї?

\VS{17}Як нагрівається одїж твоя, коли він спокійно дихне від полудня?

\VS{18}Або може то ти напинав з ним небеса, тверді, як дзеркало лите?

\VS{19}Навчи нас, що сказати йому? Ми бо в тій темряві нїчого поняти не можем.

\VS{20}Чи буде йому звіщено, що я говорю? Хиба ж сказав хто, що сказане доходить до його?

\VS{21}Тепер не видко ясного сьвітла зпоза хмар, але повіє вітер, і проясниться.

\VS{22}Сьвітла погода приходить із півночі, а кругом Бога страшна величність.

\VS{23}Вседержитель! Ми розумом дослїдити не можем його. Він великий силою, судом і повнотою правосуду. Він же нїкого й не пригнїтає.

\VS{24}То нехай впокоряються перед ним люде, й нехай дрожать перед ним усї, що в серцї мають себе за мудрих!




\par }\Chap{38}{\PP \VerseOne{1}Озвався Господь до Йова з бурі й промовив:

\VS{2}Хто сей, що затемнює задуми мої нерозумними словами?

\VS{3}Зараз підпережи чересла твої\FTNT{*}{{\FR 38:3 }{\FT{Приготовся.}}}, як мужеві годиться: Я питати буду, ти ж відказуй менї:

\VS{4}Де тодї був ти, коли я закладав основи землї? Скажи, коли знаєш!

\VS{5}Хто визначив міру її, чи знаєш? або хто протягав шнур по нїй?

\VS{6}На чім оперто підвалини її, або хто заложив угловий камінь її,

\VS{7}Як тим часом всї ранні зорі веселилися, і всї сини Божі викликували з радощів?

\VS{8}Хто запер, мов би ворітьми море, як воно ринуло, та, неначе з матернього лона, вийшло,

\VS{9}Як я зробив йому хмари одежою, а мряку пеленами його,

\VS{10}Та вказав йому гряницї, поставив засови й ворота,

\VS{11}І сказав: ось покіль доходити будеш, а далїй не перейдеш, і тут межа надутим филям твоїм?

\VS{12}Чи давав єси коли на віку твойму наказ ранкові, або вказав зорі місце, (де зачервонїти)

\VS{13}Та щоб обхопила краї землї, а земля стрясла з себе безбожників;

\VS{14}Щоб земля перемінила вид свій, мов глина під печаткою, та стала, мов барвиста одежа,

\VS{15}А безбожникам щоб одняте було сьвітло, і сьмілива рука їх зломилась.

\VS{16}Чи то ти сходив у глибину морську та провірював безодню?

\VS{17}Чи ворота смертні тобі відчинялись, чи бачив ти двері темряви страшної?

\VS{18}Чи обняв ти оком сьвіт увесь широкий? Говори, коли все знаєш?

\VS{19}Куди дорога до пробутку сьвітла, й де місце темряви?

\VS{20}А вже ж ти доходив до гряниць її й знаєш стежки до дому її.

\VS{21}Певно знаєш, бо ти був тодї вже народжений, й днїв життя твого дуже багато!

\VS{22}А може доходив до складів снїгу, й бачив грядові комори,

\VS{23}Що я їх переховую на час смутку, на день побою та війни (проти ледачих)?

\VS{24}Якою дорогою розливаєсь сьвітло й шириться східний вітер по землї?

\VS{25}Хто дощу канали риє, й хто блискавицям путь указує та грому,

\VS{26}Щоб ійшов дощ на землю безлюдну, на пустиню, де нема й чоловіка,

\VS{27}Щоб насичував пустиню й степ, і розбуджував до росту зароди травні?

\VS{28}Чи в доща є батько? Хто роджає краплї роси?

\VS{29}Із чиєго лоня виходить лід і иней в воздусї — хто його родить?

\VS{30}Води, мов камінь тверднуть, і поверхня безоднї замерзає.

\VS{31}Чи звязав би ти узол у Плеяди, чи розвязав би Орійона\FTNT{†}{{\FR 38:31 }{\FT{Так зовуть ся деякі звізди.}}}?

\VS{32}Чи повиводив би ти громаду зірниць у свій час, Ас-зірницю із дїтьми її?

\VS{33}Чи небесне знаєш право, чи можеш порядок його завести на землї?

\VS{34}Чи можеш підняти голос твій до хмар, щоб рясний дощ спустився на тебе?

\VS{35}Чи можеш ти розсилати блискавицї, та й чи прийдуть вони ʼд тобі й скажуть: Ось ми!

\VS{36}Хто вложив мудрість у серце, й хто дав мисль розумові?

\VS{37}Хто може перелїчити хмари своєю мудрістю й здержати сей посуд піднебесний,

\VS{38}Коли пил обертаєсь в болото, й в грудки злипаєсь?

\VS{39}Не вже ж то ти ловиш левицї здобич і левчуків годуєш,

\VS{40}Як вони лежать в берлозї, або тихо в гущавинї засїдаються?

\VS{41}А воронові хто готує харч його, коли дїти його пищать до Бога, блукаючи без поживи?




\par }\Chap{39}{\PP \VerseOne{1}Знаєш ти годину, коли козам на скелях котитись, і чи постеріг коли, як сугачки (ланї) роджають?

\VS{2}Чи ти лїчиш місяцї, що ходять вони вагітними? чи знаєш час породу їх?

\VS{3}Вони корчаться, роджаючи дїти свої, викидаючи плод свій;

\VS{4}Дїти їх приходять борзо до сили, ростуть у полі, відходять і не вертають до них.

\VS{5}Хто пустив дикого осла на волю й хто розвязав пута йому?

\VS{6}Се ж я назначив степ на пробуток і солонцї на прожиток йому.

\VS{7}Сьміх — йому товпи міські, й не чує крику погонича,

\VS{8}По горах шукає собі паші і вганяє за всякою зеленню.

\VS{9}А однорог, чи схоче він служити тобі, та й чи ж заночує він при яслах у тебе?

\VS{10}Чи міг би ти однорога привязати шнуром до борони, й чи буде він ріллю поза тобою волочити?

\VS{11}Чи ти спустишся на його, тим що в його велика сила, й полишиш на його роботу твою?

\VS{12}Чи можеш сподїватись, що він посїв тобі верне, й звезе на тік у тебе?

\VS{13}Чи то ти дав красні пера павові, й піррє та пух струсеві?

\VS{14}Він покидає яйця свої на землї й вигріває їх у пісцї,

\VS{15}Та й забуває, що нога може роздавити їх або дикий зьвір розтоптати;

\VS{16}До дїтей своїх він жорстокий, мов би се не його дїти, й байдуже йому, що труд його\FTNT{*}{{\FR 39:16 }{\FT{Як пригрібав яйця піском.}}} буде даремний;

\VS{17}Бо Бог не дав йому розуму й не вдїлив глузду;

\VS{18}(Тільки втїкаючи) коли підніме крила, — сьміх йому кінь і їздець його.

\VS{19}Хиба то ти дав коневі силу й прикрасив шию його гривою?

\VS{20}Чи можеш його спудити, неначе сарану? Хропіт ноздер його будить страх;

\VS{21}Риє він копитом землю й радїє своєю силою; виступає зустріч зброї;

\VS{22}З небезпеки він (в бою) сьміється, не подасться й перед мечем, на бік не одвернесь.

\VS{23}Сагайдак над ним гуркоче, спис блищить і дарда;

\VS{24}Палає, яриться, наче їсть землю й не встоїть при голосї труби;

\VS{25}Голос труби він ржаннєм витає: гу! гу! надалеки чує битву, грімкий голос отамання й галас.

\VS{26}Чи се твоєю мудростю яструб лїтає й на полуднє крила направляє?

\VS{27}Чи се ти звелїв орлові високо лїтати й гнїздо собі на висотї звивати?

\VS{28}Він живе на скелї й ночує на верхах зубчастих, на місцях неприступних;

\VS{29}Звідти висмотрює він собі їжу; очи його видять далеко;

\VS{30}Орлята його пють кров, і де труп, там і він.

\VS{31}І говорив Господь дальше й сказав до Йова:

\VS{32}Чи буде той, хто перечиться з Вседержителем, ще вчити? Хто дорікає Богові, нехай же й відповідає йому!

\VS{33}І відказав Йов Господеві й промовив:

\VS{34}Ось я нужденний; що можу я відказати тобі? Я кладу руку мою на уста собі.

\VS{35}Раз я говорив — та тепер говорити не стану; — навіть два рази, та більш не буду.




\par }\Chap{40}{\PP \VerseOne{1}І відказав Господь Йовові з бурі й промовив:

\VS{2}Підпережи чересла твої, як мужові годиться: я питати мусь у тебе, а ти говори менї.

\VS{3}Ти хочеш опрокинути присуд мій, хочеш винуватити мене, щоб себе якось оправдити?

\VS{4}Чи така ж рука у тебе, як рука у Бога! Чи зʼумієш загріміти таким голосом, як він?

\VS{5}А нуж, одягнись у величчє й славу, украси себе сяєвом і пишнотою;

\VS{6}Вилий строгість гнїву твого, позирни на гордих і смири їх:

\VS{7}Поглянь на всїх зарозумілих і принизи їх, та зітри безбожних таки на місцях їх;

\VS{8}Закопай всїх їх у землю й лиця їх покрий тьмою.

\VS{9}Тодї й я признаю, що правиця твоя може рятувати тебе.

\VS{10}Ось бегемот\FTNT{*}{{\FR 40:10 }{\FT{Значить: скотина, а тут означає, мабуть, слоня.}}}: Я создав його так само, як і тебе; він їсть траву, як віл;

\VS{11}Його сила в бедрах його, а крепкість його в мяснях черева його;

\VS{12}Махає він хвостом, неначе кедром, а бедра в його — з жил, мов сїтка, помотаних;

\VS{13}Ноги в його, як мідяні труби; костї — мов залїзні прути;

\VS{14}Се — верх доріг (дїл) Божих; тільки Творець може наблизити до його меча свого;

\VS{15}Гори дають йому поживу, там граються всї зьвірята польові;

\VS{16}Він під гілястими деревами лягає, в сховищах рогізних і в болотах;

\VS{17}Листаті дерева окривають його своєю тїнню, ивина надводня обіймає його;

\VS{18}Ось він пє з ріки й не страхаєсь; байдуже йому, нехай би й Йордань полилась у рот йому.

\VS{19}Чи ж візьме хто його в очах його (приступом), й чи проколе йому носа шилом.

\VS{20}Чи можеш ти вудкою витягнути (з води) левіятана\FTNT{†}{{\FR 40:20 }{\FT{Велитня морського, кита.}}} й верівкою вхопити за язик його?

\VS{21}Чи вправиш ти в ніздрі йому каблучку? Чи проколеш іглою челюсть йому?

\VS{22}Чи благати ме тебе він і говорити лагідно з тобою?

\VS{23}Чи ввійде він в умову з тобою, й ти візьмеш його собі на завсїди за слугу?

\VS{24}Чи, мов пташкою, будеш ним забавлятись, і звяжеш його про дївчаток твоїх?

\VS{25}Чи товариші влову будуть продавати його, чи з купцями Хананейським будуть паюватись?

\VS{26}Чи зможеш ти проколоти списом його шкіру, або голову його рибячою острогою?

\VS{27}Наложи на його руку й запамятай собі тую боротьбу, — більш того не зробиш!




\par }\Chap{41}{\PP \VerseOne{1}Марна се була б надїя, (його спіймати); тільки спогляне на тебе, так і помертвієш.

\VS{2}Нема такого відважного, хто б посьмів непокоїти його, (хиба тільки я, бо) хто може остоятись перед лицем моїм?

\VS{3}Хто менї що дав уперед, щоб я мав віддавати йому? все що є скрізь під небом, все воно моє!

\VS{4}Не замовчу й про члени його, про силу й красну будову його!

\VS{5}Хто зможе зняти верхню одежу з його, або хто наближиться до подвійних челюстий його?

\VS{6}Хто ворота в його в пелцї відчинив би? Круг зубів його — страх-трепет, кругом зубів його страх!

\VS{7}Крепкі щити (тїло) його — се красота: вони сковані до купи лускою, неначе печаткою твердою;

\VS{8}Одна до одної прилягає так тїсно, що не пройде й воздух проміж них;

\VS{9}Одна на другій лежить щільно, щеплені й не розлїплюються.

\VS{10}Чхне він — аж заблисне, а очі в його, мов війки в ранньої зорі;

\VS{11}З пельки в його виходять, неначе поломє, вискакують огняні искри.

\VS{12}З ніздер дим димить, як із кипячого горшка або казана.

\VS{13}Подихом він роздуває (мов) у кузнї вуголь, а з пащі в його виходить поломє.

\VS{14}Сила ж в його в шиї, а вперід його страх.

\VS{15}Все мясне в його тїлї, мов злите з собою твердо, (від нїчого) не дрогне.

\VS{16}Серце в його тверде, наче камінь, збите в купу, мов спід у жорнах.

\VS{17}Як метнеться він, невміраки в страсї, зомлївають із переляку.

\VS{18}Меч, що вдарить його, одскочить, не вдїє нїчо нї спис, нї стріли нї панцир.

\VS{19}Залїзо йому — солома, мідь — трюхле дерево.

\VS{20}Дочка (стріла) лука не оберне його до втечі, а каміннє з пращі — се йому полова.

\VS{21}Друк — у його бадиллє, а як свисне дарда, він осьміхнеться.

\VS{22}Каменюки під ним гострі, а він лежить на зубъї в грязї.

\VS{23}Глибиня кипить під ним, мов у казанї, а вода морська — неначе кипуче мастило.

\VS{24}За собою стежку сьвітлу (в водї) зоставляє; глибінь (від піни), як би посивіла.

\VS{25}Рівнї він на землї не має; він сотворений, щоби не боятись.

\VS{26}Згорда вниз на все високе він позирає; усїм гордим він гордує й над ним царює.




\par }\Chap{42}{\PP \VerseOne{1}І озвався Йов і сказав:

\VS{2}Знаю, що ти все можеш, і що наміри твої годї зʼупинити.

\VS{3}Та й кому б то затемнити твій провид, коли самий нїчого не розуміє? Так, — я говорив об тім, чого не розумів, про речі чудні, менї незнані.

\VS{4}Слухай же й я буду говорити, а про що буду питати в тебе, навчи мене.

\VS{5}Я чув ухом казане про тебе, а тепер мої очі бачать тебе;

\VS{6}Тим то я зрекаюсь слова мого та каюсь в поросі й попелї.

\VS{7}Перемовившись із Йовом сими словами, сказав Господь до Елифаза з Теману: Запалав я гнївом проти тебе й проти друзїв твоїх, бо не говорили ви про мене по правдї, так як слуга мій Йов.

\VS{8}Оце ж возьміть із собою семеро назимків та семеро баранів та йдїте до раба мого Йова, й принесїте за себе жертву; й нехай слуга мій Йов помолиться за вас, бо тільки його лице я прийму, щоб не відкинути вас за те, що ви не так праведно говорили про мене, як раб мій Йов.

\VS{9}І пійшли Елифаз Теманський, Билдад Савхеаський і Софар Наамський, і вчинили, що заповідав їм Господь, і приняв Господь ласкаво лице Йовове.

\VS{10}І вернув Господь Йовові втрату, як він помолився за свої друзі, й дав Господь Йовові удвоє тілько, як мав уперед.

\VS{11}Тодї поприходили до його всї брати його й усї сестри його й всї давні знаємі його, й їли хлїб із ним у його в домівцї; виявлювали йому свої жалощі й розважали його про все нещастє, яке допустив був на його Господь. І подарував йому кожен зміж їх кеситу й золоту каблучку.

\VS{12}І благословив Бог дальше життє Йовове більш нїж давнїйше; і було в його чотирнайцять тисячей овець, шість тисячей верблюдів, тисяча ярем волів і тисяча ослиць.

\VS{13}І родилось йому сїм синів і трі дочки.

\VS{14}Одну назвав він Емима (сьвітла), другу Кассія (пахуща), третю Керен-гаппух (краска).

\VS{15}І не було по всїй країнї таких уродливих женщин, як Йовові дочки. І дав їм панотець їх наслїддє проміж їх братами.

\VS{16}І жив Йов ще сто й сорок років, і бачив чотирі роди своїх дїтей й дїти дїтей своїх.

\VS{17}І вмер Йов старим, нажившись на сьвітї.

\par }